ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року

м. Черкаси

справа № 704/725/20 провадження № 22-ц/821/1391/23 категорія: 302090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

секретар: Ярошенко Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача адвокат Кучер Юлія Вікторівна

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Ліга»

представник відповідача адвокат Синєгуб Роман Петрович

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 27 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Ліга» про визнання договору оренди землі недійсним.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

28 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ Агрофірма «Ліга» про визнання договору оренди землі недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 02 березня 2018 року ОСОБА_1 від імені якої діяв ОСОБА_2 на підставі довіреності № 564 від 29 березня 2005 року, посвідченої державним нотаріусом Тальнівської державної нотаріальної контори Косміним О.В. з однієї сторони та ТОВ Агрофірма «Ліга» з іншої сторони уклали договір оренди земельної ділянки площею 3,27 га, власником якої є позивачка строком на 49 років.

17 березня 2018 року ОСОБА_1 скасувала свою довіреність від 29 березня 2005 року.

24 травня 2019 року ТОВ Агрофірма «Ліга» зареєструвала договір оренди землі від 02 березня 2018 року.

ОСОБА_1 стверджує, що не мала наміру реєструвати вищевказаний договір та не уповноважувала ТОВ Агрофірма «Ліга» його реєструвати.

Оскільки позивач не підписувала договір оренди землі, а підпис в договорі здійснено іншою особою, а саме ОСОБА_2 та договір зареєстровано в державному реєстрі речових прав в той час, коли була скасована довіреність, зроблена позивачкою, вона просила суд визнати договір оренди землі від 02 березня 2018 року недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 27 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що під час судового розгляду справи було встановлено, що договір оренди належної позивачці земельної ділянки був укладений її представником за довіреністю, чинною на час підписання даного договору, а ОСОБА_3 укладаючи від імені ОСОБА_1 договір оренди діяв в межах повноважень, визначених довіреністю та законом.

Будь-яких інших доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог позивачкою до суду не надано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 27 червня 2023 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою розірвати договір оренди землі від 02 березня 2018 року, укладений ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 та ТОВ Агрофірма «Ліга».

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи суд першої інстанції не врахував, що договір оренди землі є злочинним, його укладення 02 березня 2018 року також було здійснено при невияснених обставинах.

При цьому, ОСОБА_1 скасувала довіреність, якою надавала право ОСОБА_2 підписувати від її імені будь-які договори оренди земельної ділянки, в тому числі з ТОВ Агрофірма «Ліга». Вважає, що вона повністю довела обгрунтованість своїх позовних вимог та незаконно позбавлена права на володіння та розпорядження своєю земельною ділянкою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,2733 га, з кадастровим номером :01:001:1057, яка розташована на території Вишнопільської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 218991, виданого 02 грудня 2004 року.

Згідно довіреності № 564 від 29 березня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Тальнівської державної нотаріальної контори Косміним О.В., ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 представляти її інтереси стосовно розпорядження належною їй земельною ділянкою, для чого надала йому право зокрема підписувати договори оренди земельної ділянки.

02 березня 2018 року ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_2 з однієї сторони та ТОВ Агрофірма «Ліга» з іншої сторони уклали договір оренди земельної ділянки площею 3,2733 га, з кадастровим номером :01:001:1057, яка розташована на території Вишнопільської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, строком на 49 років.

17 березня 2018 року ОСОБА_1 скасувала довіреність, зроблену та посвідчену в Тальнівській державній нотаріальній конторі 29 березня 2005 року.

24 травня 2019 року ТОВ Агрофірма «Ліга» зареєструвала договір оренди землі від 02 березня 2018 року.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору оренди землі недійсним, ОСОБА_1 вказала, що не мала наміру реєструвати договір оренди землі та не уповноважувала на це ТОВ Агрофірма «Ліга».

Вважає, що оскільки вона не підписувала 02 березня 2018 року договір оренди землі, а підпис в договорі здійснено іншою особою, а саме ОСОБА_2 , тому договір оренди землі необхідно визнати недійсним.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами статті 81 ЦПК України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому, висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (договорів) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).

Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Неотримання цієї вимоги в момент вчинення правочину за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою його недійсності.

Вказана вимога до правочину містить дві складові: по-перше, відповідність волевиявлення внутрішній волі учасника правочину, по-друге, відсутність дефекту волі такого учасника, коли його воля зазнала протиправного впливу внаслідок обману, насильства, погрози, важких обставин або була спотворена внаслідок зловмисної домовленості представника суб`єкта з іншою стороною.

Частина 3 ст. 203 ЦК може застосовуватись прямо, поряд із спеціальними правилами.

Стосовно доводів позивача про те, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки укладений його представником Кисілем А.І. з перевищенням повноважень, суд зазначає наступне.

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Як визначено у частині третій статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до частин першої та другої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

З огляду на положення статей 237-239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного представником з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка виступає від імені довірителя, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що саме третя особа, контрагент повіреного за договором, діяв недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва чи про припинення дії довіреності, виданої представнику власника майна, який укладає договір від його імені.

Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником власника майна з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що представник такої особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе позивач. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 27 червня 2018 року справі № 668/13907/13-ц, провадження № 14-153 цс 18; від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17, провадження № 12-45 гс 19.

Ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі позивач не підтвердила належними та допустимими доказами, що ОСОБА_2 діяв з перевищенням повноважень, наданих йому довіреністю від 29 березня 2005 року при укладенні договору оренди земельної ділянки від 02 березня 2018 року, оскільки у довіреності прямо зазначені повноваження ОСОБА_2 передавати в оренду належну ОСОБА_1 земельну ділянку та підписувати договори оренди земельної ділянки. При цьому, довіреність засвідчена нотаріально у встановленому законом порядку та жодних обмежень щодо умов договору оренди в довіреності не зазначено.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаний договір оренди від 02 березня 2018 року щодо земельної ділянки площею 3,2733 га, кадастровий номер :01:001:1057, укладений представником позивача ОСОБА_2 в межах повноважень, наданих йому на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1 .

Стосовно доводів позивача в частині того, що оспорюваний Договір укладений не в його інтересах та вона позбавлена права на земельну ділянку, суд зазначає наступне.

На думку суду позивач помилково ототожнює права орендаря, передбачені договором, з правом відчужувати безпосередньо земельну ділянку, яке притаманне виключно власнику.

Право оренди є майновим правом і в розумінні статті 177 ЦК України є об`єктом цивільних прав. Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України оборотоздатність права оренди земельної ділянки як об`єкта цивільних прав визначається з урахуванням приписів статей 93, 135 ЗК України - воно може вільно відчужуватися власником земельної ділянки, не вилучене з цивільного обороту, і не обмежене в обороті.

Право оренди є речовим правом орендаря на чуже майно. З цієї точки зору оборотоздатність цього речового права значним чином обмежена нормами ЗК України, Закону України «Про оренду землі» та договором оренди.

Елементами речового характеру в зобов`язальних відносинах оренди визнаються право орендаря на абсолютний захист від порушення його права на орендоване майно третіми особами; на збереження сили договору оренди при переході права власності на орендоване майно до іншої особи (право слідування); на передачу майна в суборенду.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом).

Конструкція вказаної норми, а саме використання законодавцем розділового сполучника «або», який має значення вибору свідчить, що у разі, якщо договором передбачено право орендаря на передачу земельної ділянки у суборенду, письмова згода орендодавця не є обов`язковою.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Частиною другою статті 15 вказаного Закону визначено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4, 5, 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року по справі № 704/242/17, провадження № 61-36949св18 дійшов висновку, що визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності в ньому істотної умови, передбаченої пунктом першим частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі», об`єкта оренди суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв`язку з відсутністю в договорі таких умов, передбачених статтею 15 указаного Закону, визначити істотність цих умов, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.

Закон України «Про оренду землі» у ст. 21 зазначає, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, а обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції та з урахуванням змін щодо коефіцієнту індексації.

В даному випадку судом встановлено, що визначений умовами п. 9 Договору розмір орендної плати відповідає вимогам чинного законодавства, та не є очевидно несправедливим.

При цьому, до матеріалів справи долучені докази про нарахування ОСОБА_1 орендної плати за 2019 рік, 2020 рік та 2021 рік.

Сама ж ОСОБА_1 в доповненні до апеляційної скарги не заперечила сплату орендарем орендної плати.

Згідно з ч.1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права. Згідно з ч. 3 цієї статті при передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років.

Строк дії оспорюваного договору, який становить 49 років більшій за мінімальну межу визначену Законом України «Про оренду землі» для відповідної категорії земель, однак не перевищує максимальний строк визначений цим Законом.

Звертаючись до суду із позовом, позивач не надала належних та допустимих доказів того, що дійсно ОСОБА_2 діючи на підставі довіреності від її імені порушив її права як довірителя, уклавши договір оренди землі на реалізацію інтересів-орендаря, як і не надано жодних доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними.

Таким чином, вимога позивача про визнання недійсним договору оренди землі від 02 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 від імені якої згідно довіреності від 29 березня 2005 року діяв ОСОБА_2 та ТОВ Агрофірма «Ліга», яким передано належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 3,2733 га, кадастровий номер :01:001:1057, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва є необґрунтованою та задоволенню не підлягає як і вимога про скасування реєстрації договору оренди землі, як похідна вимога від визнання недійсним правочину.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить розірвати договір оренди землі від 02 березня 2018 року щодо земельної ділянки площею 3,2733 га, кадастровий номер :01:001:1057.

В додатковій заяві від 16 серпня 2023 року, поданій ОСОБА_1 до Черкаського апеляційного суду також зазначено, що позивач просить скасувати рішення суду як незаконне та наполягає саме на розірванні договору оренди землі, а не визнанні його недійсним. З цього приводу просить прийняти постанову, якою розірвати спірний договір оренди землі.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що предметом позову є матеріально-правова вимога до відповідача, заявлена позивачем до суду, щодо усунення допущеного відповідачем порушення суб`єктивного права позивача. Звідси й саме поняття позову повинно включати одночасно матеріально-правову вимогу як його зміст і процесуальну форму вираження в їх нерозривній єдності.

Право визначення предмета позову належить тільки позивачу, який повинен сам вибрати належний спосіб захисту прав.

Правильне визначення предмета позову визначає і майбутнє виконання судового рішення, оскільки обмежено сформульовані вимоги позивачем можуть надалі не дозволити його примусово виконати.

Зміна предмета позову за допомогою заміни одного способу захисту права чи інтересу іншими є можливою тільки у позовах із альтернативним предметом, що є вимогою відносно захисту конкретного суб`єктивного права чи законного інтересу, стосовно якого законом чи договором передбачено декілька альтернативних способів захисту. Позивач володіє правом вибору одного з альтернативних способів захисту порушеного чи оспорюваного права або законного інтересу, а у випадках, що передбачені законом, подібним правом володіє також і суд.

Елементи позову служать ознаками, що визначають даний позов і відрізняють його від будь-якого іншого позову, або, іншими словами, вони індивідуалізують позов. Предметом позову є частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто, бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію. Зміна предмета позову це зміна способу або способів захисту права чи законного інтересу, що є можливою в двох формах, якими є заміна одного способу захисту права або інтересу іншим (це є якісною зміною предмету позову) та шляхом уточнення способу або способів захисту права чи інтересу (це є кількісною зміною предмету позову). Обидва зазначені різновиди зміни предмета позову (заміна і уточнення) об`єднуються тим, що, як якісна заміна, так і кількісне уточнення не призводять до заміни одного позову іншим.

Згідно із частиною третьою статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання в суді першої інстанції позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 з позовними вимогами до ТОВ «Агрофірма «Ліга» про розірвання договору оренди землі в рамках цивільної справи № 704/725/20 не зверталася, і дані вимоги не були предметом позову суду першої інстанції.

На стадії апеляційного розгляду справи позивач позбавлений права змінювати предмет позову.

Щодо заявленої вимоги апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції з тих підстав, що позивач хоче розірвати договір оренди землі, а не визнати його недійсним, то суд апеляційної інстанції зазначає, що така вимога задоволенню не підлягає з вище приведених підстав, оскільки позивач не наділений правом змінювати предмет позову на стадії апеляційного розгляду справи, а суд апеляційної інстанції не може розглянути вимогу, яка фактично є зміною предмету позову та не була заявлена в суді першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 27 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Ліга» про визнання договору оренди землі недійсним залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 26 жовтня 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко