Справа № 464/4174/23
пр.№ 2/464/1234/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.10.2023 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова Тімченко О.В., розглянувши цивільну справу № 464/4174/23 про стягнення матеріальної шкоди, учасниками у якій виступають:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

а також представники учасників справи:

представник позивача - адвокат Глушко Л.І.,

у с т а н о в и в:

Адвокат Глушко Л.І. від імені та в інтересах позивача звернулася до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просить стягнути з відповідача суму матеріального збитку в розмірі 49 395,59 грн унаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 04 липня 2023 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заперечень проти такого порядку розгляду справи не поступило.

Суд ухвалою від 10 жовтня 2023 року постановив витребувати у позивача докази віднесення дорожньо-транспортної пригоди до страхового випадку, здійснення страхової виплати.

З дотриманням вимог ст.272 ЦПК України відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою з додатками, однак у встановлений строк 15 днів та до даного часу своїми процесуальними правами не скористався та відзиву не подав, клопотань не заявлено.

Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (ст.11 ЦК України).

За вимогами ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За правовою позицією Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 660/29/16-ц, для відшкодування завданої майнової шкоди необхідно довести неправомірність поведінки особи; вину заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх зазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. На позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) немає вини у заподіянні шкоди.

За умовами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Постановою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 травня 2023 року по справі № 483/372/23, яка набрала законної сили, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн. Даною постановою встановлено, що відповідач 13 лютого 2023 року о 14.20 год, будучи пасажиром автомобіля марки «Опель Комбо», державний номерний знак НОМЕР_1 , в м.Львові по вул.Стрийській, відчинив двері зазначеного транспортного засобу, чим створив перешкоду іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем марки «Тойота Яріс», державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався у попутному напрямку, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п.15.13 Правил дорожнього руху України.

Згідно із ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду в справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою (постанова Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 752/13375/19).

Оскільки наведена постанова набрала законної сили, тому доказуванню не підлягає факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди з підстав порушення відповідачем правил дорожнього руху.

Правові підстав для відшкодування шкоди у порядку Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», як стверджує сторона позивача, відсутні. Указане не оспорюється відповідачем.

Стаття 1192 ЦК України встановлює наступне: якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Верховний Суд у справі № 753/19288/14-ц (постанова від 30 жовтня 2019 року) виснував, що разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі непроведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому. При цьому особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, що понесла відповідні витрати.

У відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки «Тойота Яріс», державний номерний знак НОМЕР_2 належить на праві власності позивачу.

Факт проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля ТзОВ «Сервісний центр «Діамант» та проведення позивачем оплати за його проведення у розмірі 49 395,59 грн підтверджується рахунками-фактурою від 13 лютого 2023 року та 14 квітня 2023 року, актом виконаних робіт від 14 квітня 2023 року, платіжними інструкціями від 13 лютого 2023 року та 14 квітня 2023 року. Такі письмові докази не спростовані відповідачем і сумнівів у достовірності наданих доказів у суду не виникає.

Виходячи із наведеного правового регулювання та обставин справи, вимоги позивача про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, з наданням переконливих доказів є підставними та позов підлягає до задоволення. Суд вирішив справу за наявними матеріалами за відсутності відзиву відповідача (ч.8 ст.178 ЦПК України).

У матеріалах справи відсутні відомості та докази, які б спростовували даний висновок суду, що узгоджується із такими засадами цивільного судочинства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Розподіляючи судові витрати, суд ураховує, що у відповідності до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу .

За умовами ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч.3, 4 ст.137 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 12 січня 2023 року (справа № 908/2702/21), здійснивши правовий аналіз норм статей 126, 129 ГПК України, (вказані статті за своїм змістом є ідентичними до ст.ст.137, 141 ЦПК України) дійшов висновку, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч.4 ст.126 ГПК України (ч.4 ст.137 ЦПК України) (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.5-7, 9 ст.129 ГПК України (ч.ч.3,5 ст.141 ЦПК України) (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Тобто критерії, визначені ч.4 ст.126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами ч.4 ст.129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені ч.5 ст.129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Отже, Верховний Суд виснував, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, що визначені у частинах п`ятій-сьомій статті 129 ГПК України (ч.ч.3-5 ст.141 ЦПК України). При цьому таке застосовування не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у ч.4 ст.126 ГПК України (ч.4 ст.137 ЦПК України), де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони.

Водночас, Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У підтвердження понесення судових витрат позивачем надано договір про надання правової допомоги від 28 квітня 2023 року з визначенням гонорару у розмірі 5 000 грн, рахунок від 22 червня 2023 року та квитанція про сплату 5 000 грн.

Суд критично оцінює співмірність розміру судових витрат, пов`язаних із наданням адвокатом вказаних вище послуг. Вказаний спір належить до категорій малозначних справ, розгляд справи проводився без повідомлення (виклику) сторін, щодо вирішення вказаного спору існує безліч судової практики, зокрема Верховного Суду, яка є сталою, збір доказів, вивчення матеріалів справи, підготовка та подання позовної заяви, для професійного досвідченого адвоката не складає дуже багато часу та не вимагає великого обсягу аналітичної й технічної роботи, відтак суд прийшов переконання, що розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, необґрунтованим та не пропорційним до предмета спору, у зв`язку з чим підлягає зменшенню до 3 000 грн. Отже заява підлягає частковому задоволенню.

У порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачкою при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Задоволити позов.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальний збиток в розмірі 49 395,59 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073,60 грн судового збору та 3 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, у такому разі суд підписує рішення без його проголошення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 (адреса для коренсонденції: АДРЕСА_2 )

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, АДРЕСА_3

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2023 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО