КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Кравченко М.В.
Єдиний унікальний номер справи № 372/4359/15-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4839/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Нежури В.А., Кулікової С.В.,

секретар - Олешко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Семенченко Володимир Іванович, про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на земельну ділянку та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В с т а н о в и в :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 7 травня 2010 року між ним та ОСОБА_6 , який на підставі довіреності діяв від імені ОСОБА_6 , було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., згідно з умовами якого відповідач передав, а він прийняв 397 тис. грн, що на той час було еквівалентно 50 тис. доларів США, та зобов`язався повернути позику до 7 травня 2011 року.

Перед укладанням договору позики ОСОБА_1 висунув додаткову вимогу, згідно з якою він мав для забезпечення виконання зобов`язань з виплати боргу повинен укласти договір дарування земельної ділянки, загальною площею 1,0000 га, що розташована у с. Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва та належить позивачу на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, виданого 11 квітня 2007 року на підставі договорів купівлі-продажу від 8 квітня 2006 року та розпорядження Обухівської райдержадміністрації № 178 від 15 березня 2007 року.

У зв`язку з терміновою необхідністю отримати грошові кошти він погодився на дану вимогу відповідача та 7 травня 2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. було посвідчено договір дарування, з метою забезпечення повернення боргу за договором позики, згідно з яким позивач подарував, а ОСОБА_6 в особі представника - ОСОБА_1 прийняв у дар спірну земельну ділянку.

Також сторонами було досягнуто домовленості, що відповідачі не будуть проводити державну реєстрацію відповідного договору дарування земельної ділянки та переоформляти право власності, оскільки він укладається як захід забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, відповідачам земельна ділянка не потрібна, а тому після сплати позивачем суми позики, відповідно до ст. ст. 651, 654 ЦК України, за згодою сторін договір буде розірвано.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_2 просив визнати договір дарування вказаної земельної ділянки недійсним, укладеним під впливом обману з боку відповідачів, витребувати земельну ділянку з чужого незаконного володіння, скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_7 та зареєструвати за ним право власності на земельну ділянку.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1 га, що розташована у с. Плюти Обухівського району Київської області, укладеного 7 травня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 зазначену земельну ділянку.

Скасовано державну реєстрацію ОСОБА_7 на вказану земельну ділянку.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на зазначену земельну ділянку, вжиті на підставі ухвал Обухівського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року та від 20 квітня 2016 року.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, укладений 07 травня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., зареєстрований в реєстрі за №4590.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :04:030:0045.

Скасовано державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського Київської області, кадастровий номер :04:030:0045, здійснену 17 жовтня 2015 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І, (номер запису 11637972 від 17.10.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норма матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно не урахував відсутність належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 вчиняли умисні цілеспрямовані дії для введення позивача в оману щодо істотних умов правочину, якими намагалися запевнити іншу сторону про такі властивості і наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Зазначає, що судами уже досліджувалось питання того, чи дійсно ОСОБА_2 та ОСОБА_6 мали на меті укласти договір дарування та чи мали на меті приховання іншого правочину.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Чулінін Д.Г. стверджує, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Своїм правом на подачу відзиву інші учасники справи у встановлений строк не скористались.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Заведій В.І. та представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Чулінін Д.Г. брали участь у судовому засіданні в апеляційному суді. Інші учасники справи про причини неявки суду не повідомили, тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що на підставі державного акту серії ЯД 715556, виданого 11 квітня 2007 року на підставі договорів купівлі-продажу від 08 квітня 2006 року та розпорядження Обухівської райдержадміністрації №178 від 15 березня 2007 року позивачу належала земельна ділянка площею 1,0000 га, яка розташована в с. Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер земельної ділянки - :04:030:0045. (т.1 а.с. 6).

Також встановлено, що 07 травня 2010 року між ОСОБА_2 (позивальник) та ОСОБА_1 , який на підставі довіреності діяв від імені ОСОБА_6 (позикодавець) було укладено договір позики, засвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., за реєстровим №4589. Відповідно до даного договору позикодавець передав а позичальник прийняв у власність 397000 грн. зі строком виплати до 07.05.2011 року. Договір позики є безпроцентний. (т.1 а.с.8).

Крім цього, 07 травня 2010 року між позивачем та та ОСОБА_1 , який на підставі довіреності діяв від імені ОСОБА_6 було укладено договір дарування земельної ділянки загальною площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва та належить позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :04:030:0045, засвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., за реєстровим №4590. Нормативно грошова оцінка та вартість в яку сторони оцінили дар становить 17771,57 грн. (т.1 а.с.9).

Відповідно до висновку про експертну грошову оцінку, ринкова вартість земельної ділянки площею 1,0000 га, державний акт серії ЯД № 715556, станом на 20.12.2010 року становить 1596682, 00 грн. (т.1 а.с.10).

В подальшому, 19 травня 2013 року між ОСОБА_6 , від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , від імені якої на підставі довіреності діяв громадянин ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, засвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Семенченком В.І., зареєстрований в реєстрі за № 665. ( т.2 а.с.2).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належать, в тому числі: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як визначено в ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, дана норма закону визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

За правилом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частини 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного Кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як визначено ст. 638 Цивільного Кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У п. п. 2, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 визначено судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ленінського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2011 року встановлено, що позивач ОСОБА_2 з метою часткового забезпечення договору позики, подарував відповідачу, ОСОБА_6 земельну ділянку площею 1,0000 га, розташовану за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, Українська міська рада, с. Плюти, підписавши вказаний договір дарування в день отримання позики. Дане рішення є чинним та набуло законної сили. (т.2 а.с. 118,119).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.

Відповідно до ч.1 ст.574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, на момент укладення договору дарування земельної ділянки площею 1,0000 га, яка розташована в с. Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області у позивача волевиявлення не відповідало внутрішній волі, оскільки фактично він мав намір не подарувати зазначене нерухоме майно, а передати його у забезпечення повернення отриманої позики, а відповідач не мав наміру отримати дане майно у власність, а мав намір забезпечити за рахунок даного майна свої вимоги щодо повернення наданої позики.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що належна позивачу на праві власності земельна була відчужена усупереч його дійсній волі знайшли об`єктивне підтвердження під час судового розгляду.

Суд дійшов правильного висновку, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору дарування, дійсне волевиявлення позивача як дарувальника не було викликано його наміром безоплатно відчужити спірну земельну ділянку іншій стороні договору, а обумовлено іншим правовим змістом волевиявлення, договір вчинено внаслідок обману з боку набувача за договором та його сина - іншого відповідача ОСОБА_1 , під впливом вимоги останнього про оформлення саме такого виду правочину для настання правових наслідків, відмінних від правовідносин дарування, а саме для надання грошової позики, тобто доводи позовної заяви знайшли повне підтвердження під час судового розгляду.

Твердження відповідача про те, що договір дарування був укладений з метою винагороди за надання безвідсоткового кредиту не підтверджені будь-якими доказами та спростовуються ринковою вартістю земельної ділянки.

Крім цього, під час нового судового розгляду судом першої інстанції було виконано вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року у цій же справі шляхом додаткового з`ясування визначених судом касаційної інстанції обставин, допиту додаткових осіб, витребування доказів та ретельного дослідження сукупності зібраних у справі доказів.

Так, зокрема суд з`ясував правову природу укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_6 , оспорюваного в межах цієї справи договору, та обґрунтовано погодився із доводами позову про те, що дійсний зміст правовідносин сторін оспорюваного правочину не відповідає правовій природі, притаманній договорам дарування. Разом з цим, суд вважає недоцільним більш конкретизовано класифікувати його як правочин іншого виду, оскільки в межах цієї справи позовних вимог про визнання його удаваним не заявлялось, а розгляд цивільних справ здійснює на засадах диспозитивності цивільного судочинства.

Суд першої інстанції, додатково дослідивши обставини укладення спірного правочину, переконався, що оспорюваний правочин не може вважатись договором дарування, оскільки об`єктивних обставин, які б на це вказували з достатнім ступенем переконливості, суд не встановив.

Допитавши позивача та свідків, суд з`ясував, що позивач не мав наміру безоплатно передавати майно у власність відповідача, але мав намір передати її лише у володіння на час користування позикою, тобто не мав наміру укладати договір дарування.

Також суд з`ясував, що відповідачі зазначивши в договорі дарування вартість дару - земельної ділянки, яка є значно меншою її ринкової вартості, ввели позивача в оману щодо вартості земельної ділянки, оскільки за показами свідків і наявними у справі доказами саме за ініціативою відповідачів у договору було визначено занищену вартість спірної земельної ділянки, що позивачу було вмотивовано необхідністю економії коштів на оформлення угоди.

В межах нового розгляду справи суд першої інстанції також з`ясував коло спадкоємців померлого відповідача та залучив їх до участі у справі у якості його правонаступників.

Отже, апеляційний суд погоджується, що при новому розгляді справи з`ясовані і встановлені всі істотні для вирішення спору обставини, виконані всі вимоги процесуального законодавства, за результатами правової оцінки поданих сторонами та зібраних додатково в межах нового судового розгляду доказів, а відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку по існування достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання оспорюваного правочину недійсним.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд виснував, що в матеріалах справи містяться належні, допустимі та переконливі докази, які вказують на те, що позивач не мав наміру відчужувати належну йому земельну ділянку, його дії не відповідали його волі, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що належне йому на праві власності майно вибуло поза його волею, а відтак спірна земельна ділянка підлягає витребуванню на користь позивача відповідно до статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Зважаючи на те, що вимога позивача про визнання недійсним договору дарування спірної земельної ділянки задоволена, то визнаючи недійсним договір дарування земельної ділянки від 07 травня 2010 року, правильним є висновок суду про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :04:030:0045.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

За змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19.

Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Правильним є також висновок суду першої інстанції щодо задоволення вимоги про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 1,0000 га, що розташована в селі Плюти Української міської ради Обухівського Київської області, кадастровий номер :04:030:0045, здійсненої 17 жовтня 2015 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. (номер запису 11637972 від 17 жовтня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно).

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють надані у суді першої інстанції пояснення, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку ,що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: