КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 754/1422/21 Апеляційне провадження № 22-ц/824/4075/2023Головуючий у суді першої інстанції - Саламон О.Б. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 згідно з яким просило: стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.12.2010 у розмірі 11 718,97 грн. та судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 27.12.2010 ОСОБА_1 підписала з банком Анкету-заяву, згідно з якою отримла кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, однак у порушення умов договору відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного внесення платежів за договором не виконала, внаслідок чого станом на 06.12.2020 утворилася заборгованість у розмірі 15 814,21 грн.

Також, зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір.

При цьому, вказує, що, враховуючи положення п.п. 2.1.1.12.6, 1.1.3.2.3 «Умов та правил надання банківських послуг», підписання відповідачем договору від 27.12.2010 є її прямою та безумовною згодою щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком.

Але, в порушення умов договору та положень ст.ст. 509, 526, 527, 530 ЦК України, відповідач свої зобов`язання за договором не виконувала та станом на 06.12.2020 мала заборгованість за договором у загальному розмірі 15 814,21 грн., з яких: 11 718,97 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 11 718,97 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 4 095,24 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625 ЦК України.

Посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, тому на свій розсуд, банк вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача частину суми заборгованості, що виражена у заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11 718,97 грн (а.с. 1-3).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.11.2021 у позовних вимогах АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с. 171-178).

В апеляційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. При цьому, в обґрунтування своєї апеляційної скарги вказує, що дії з користуванням кредитними коштами та погашення заборгованості свідчить про згоду відповідача з умовами кредитування, що відображено у розрахунку заборгованості. Сума пред`явлена до стягнення у повній мірі відповідає сумі використаних відповідачем та не повернених кредитних коштів, тому суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів у повному обсязі (а.с. 180-183).

Також, АТ КБ «ПриватБанк» було подано письмові пояснення, у яких зазначено, що всі операції, як зняття коштів, так і погашення заборгованості за договором, проводились відповідачем саме з використанням отриманих кредитних карток, випуск та отримання яких проводились у відповідності до умов укладеного договору про надання банківських послуг від 27.12.2010, який є діючим, оскільки жодна із сторін не заявила про його розірвання.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.12.2010 відповідач підписала Анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У заяві зазначено, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг.

До заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 06.12.2020 становить 15 814,21 грн., з яких: 11 718,97 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 11 718,97 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 4 095,24 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625 ЦК України.

Однак, звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача на користь позивача лише частину заборгованості, що розраховано банком як тіло кредиту у розмірі 11 718,97 грн.

АТ КБ «ПриватБанк», як на підтвердження вимог ст. 1054 ЦК України, щодо виконання своїх зобов`язань, а саме надання позивачем відповідачу грошових коштів за договором б/н від 27.12.2010, надано виписку з карткових рахунків відповідача за договором б/н станом на 27.12.2010, довідку про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки від 28.12.2006, довідку про відкриття карток від 28.12.2006, від 06.12.2012, від 06.11.2013, від 16.06.2017 та від 17.10.2017.

Із наданих довідок вбачається, що кредитний договір було підписано 27.12.2010, в той час як картку видано у 28.12.2006, а розрахунок заборгованості починає відраховуватись з 06.11.2013, при цьому, зазначені обставини не підтверджують факту надання позивачем відповідачу грошових коштів саме по договору б/н від 27.12.2010.

Також, судом першої інстанції встановлено, що виписка з карткового рахунку, довідка про відкриття картки та довідка про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 , не являється належним та допустимим доказом, щодо виконання позивачем своїх зобов`язань, а саме надання відповідачу грошових коштів у розмірі та умовах встановленим договором б/н від 27.12.2010, за яким позивач просить стягнути заборгованість, оскільки виписка вказує на проведені операції за період з 28.12.2006 по 23.10.2020, що не підтверджує факту надання позивачем відповідачу грошових коштів по вищевказаному договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банком дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, роздруківка витягу із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено, також, у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (27.12.2010) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (24.01.2021), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про вид обраної послуги, розмір кредитного ліміту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися, як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Окрім того, копія витягу з Тарифів обслуговування кредитних карток має декілька різних видів кредитних тарифів та не має будь-яких позначок, які б вказували, який саме вид тарифу був обраний відповідачем та чи взагалі відповідач ознайомився саме із цими тарифами. Витяг не містить підпису відповідача та відповідної дати, тому також не може бути взятий судом до уваги, як належний та допустимий доказ отримання відповідачем кредиту в будь-якому розмірі.

Також, надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони до запропонованого договору.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апелянта щодо отримання згоди відповідача на Умови надання банківських послуг шляхом особистого підписання заяви-анкети є необґрунтованими та такими, що суперечать правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019, який на думку суду апеляційної інстанції, має бути застосовано до правовідносин, що виникли між сторонами.

Апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта та посилання на практику Верховного Суду в інших справах, оскільки вказані апелянтом судові рішення стосуються відмінних правовідносин та не можуть бути застосовані у даному випадку.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що безпосередньо укладена між сторонами заява-анкета та підписана сторонами не може підтверджувати існування кредитних відносин між сторонами у справі, так як містить лише ідентифікуючі дані відповідача та його згоду на те, що Заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг складають договір про надання банківських послуг. У вищезазначеній Анкеті-заяві відсутні будь які відмітки про дані про вид кредитних послуг, будь-які умови, які є істотними, зокрема, для кредитного зобов`язання, такі як про обов`язок повернення цих коштів відповідачем, відсутні дані про вид договору, реквізити розрахункових рахунків, номер платіжної карти, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, не зазначена процентна ставка. Таким чином, анкета-заява не дає уявлення про істотні умови кредитного договору, який укладається.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що довідка про відкриття картки та довідка про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 також не підтверджують факту надання позивачем відповідачу грошових коштів саме по договору б/н від 27.12.2010, оскільки з довідки про відкриття картки вбачається, що ОСОБА_1 відкрито картку лише 28.12.2006, з довідки про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що старт карткового рахунку відбувся також 26.12.2013, тобто майже через три роки після підписання анкети-заяви, на яку посилається позивач.

Враховуючи все вище викладене, апеляційний суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в межах заявлених позовних вимог факту укладення із відповідачем кредитного договору на умовах, зазначених позивачем, факту видачі кредитних коштів, невиконання відповідачем умов договору, внаслідок чого утворилася зазначена в позові заборгованість, що свідчить про недоведеність порушення відповідачем прав позивача та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції правильно застосовано до правовідносин норми процесуального права, повно та всебічно досліджено матеріали справи та прийнято обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову. Доводи апелянта зводяться до його незгоди з висновками суду та на законність і обґрунтованість постановленого судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Понесені заявниками судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома