Провадження № 22-ц/812/1113/23
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 жовтня 2023 року м. Миколаїв

справа № 487/4405/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 20 червня 2023 року під головуванням судді Афоніної С.М., в приміщенні цього ж суду, дата складення повного судового рішення не зазначена, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним та застосування наслідків недійсності правочину,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В серпні 2020 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним та застосування наслідків недійсності правочину.

Позивач зазначав, що 16 січня 2012 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу в борг гроші у розмірі 100 тисяч гривень, строком на один рік до 16 січня 2013 року. У встановлений строк відповідач свої зобов`язання не виконала, кошти не повернула, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2013 року було визнано мирову угоду сторін, згідно якої ОСОБА_4 визнала заборгованість перед ОСОБА_3 в розмірі 100 тисяч гривень та в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_3 , за позивачем було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_4 .. ОСОБА_3 повністю відмовився від позовних вимог до ОСОБА_4 щодо стягнення боргу в сумі 100 тисяч гривень за договором позики. Провадження у справі було закрито, що свідчить проте, що сторони фактично домовились про купівлю-продаж спірної квартири.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2013 року визначено спосіб виконання ухвали суду від 26 червня 2013 року, шляхом зобов`язання Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції зареєструвати у Державному реєстрі речових прав право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 11 жовтня 2013 року до Державного реєстру були внесені відомості про власника квартири. З 2013 року позивач володіє та користується спірною квартирою на власний розсуд, сплачує комунальні послуги, а також здійснив значні поліпшення квартири. ОСОБА_4 ніколи не заявляла претензій з приводу неналежності права власності позивачу, навпаки після затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі передала ОСОБА_3 ключі від квартири та усі супутні документи, які пов`язані із користуванням та володінням майном. На теперішній час у спірній квартирі проживають та зареєстровані рідна сестра позивача та її син. Отже договір позики був укладений з метою приховати інший правочин, яким є договір купівлі-продажу квартири, а тому договір позики вважається удаваним. Тож, позивач просив суд визнати договір позики від 16 січня 2012 року удаваним та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді застосування прав та обов`язків сторін за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2023 року позовну заяву залишено без розгляду.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд вжив усіх можливих заходів, передбачених нормами ЦПК України, щодо належного повідомлення позивача про час, місце та дату судового засідання, але позивач в судові засідання жодного разу не з`явився, про зміну свого місця проживання або місцезнаходження суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав, офіційну електронну адресу не вказав.

Суд зазначив, що ініціювавши судовий розгляд справи, позивач насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано. Реалізація особою процесуальних прав невіддільна від виконання нею процесуального обов`язку щодо сприяння встановленню в судовому процесі дійсних обставин у справі з метою отримання правосудного судового рішення. Відтак, процесуальна бездіяльність позивача не може ставити під сумнів здійснення судом судочинства, а вирішення спору в такому випадку було б порушенням принципу диспозитивності.

Повторна неявка позивача є підставою для залишення позову без розгляду незалежно від наявності поважних чи неповажних причин, за відсутності заяви про розгляд справи за його відсутності.

Суд прийшов до висновку, що наявних у справі матеріалів не достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. При цьому, суд врахував думку представника відповідача, який просив залишити позов без розгляду через безпідставне затягування розгляду справи позивачем та неявки до суду без поважних причин.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на незаконність і необґрунтованість вказаного судового рішення, порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальненні доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишаючи позов без розгляду керувався пунктом 3 частини 1 статті 257 ЦПК України, помилково вважаючи, що позивач та його представник- адвокат Маркін С.І. були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Проте з цим погодитись не можна. При розгляді справи в суді першої інстанції, позивач особисто не міг брати участь, тому свої процесуальні права та обов`язки реалізував через своїх представників адвокатів Маркіна С.І. та Кучеряву Т.Ю. Повноваження представника позивача, адвоката Маркіна С.І. припинились до закінчення судового розгляду даної справи, про що він повідомив суд заявою від 12 червня 2023 року, тому направлення повісток на адресу адвоката Маркіна С.І. не можна вважати належним повідомленням. Між тим, інший представник позивача, адвокат Кучерява Т.Ю., яка неодноразово приймала участь при розгляді справи в суді, не повідомлялась належним чином про дату, час і місце судового засідання.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції при підготовки справи до розгляду, здійснив необхідні підготовчі дії (витребував докази). Окрім того, позивачем до позовної заяви були долучені всі наявні у нього докази, тому апелянт вважає, що відсутність позивача та його представника не перешкоджала розгляду справи по суті. Натомість, залишення позову без розгляду та необхідність у зв`язку з цим повторного звернення позивача до суду, відтермінує чи навіть унеможливлює реалізацію позивачем свого права на судовий захист.

Узагальненні доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від відповідача до апеляційного суду не надійшов.

2. Мотивувальна частина

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду

Залишаючи позовну заяву без розгляду, у зв`язку із неодноразовими неявками позивача та його представника у судові засідання, суд першої інстанції виходив з того, що судом вжито усіх можливих заходів, передбачених нормами ЦПК України, щодо належного повідомлення позивача про час, місце та дату судового засідання, але позивач в судові засідання жодного разу не з`явився, про зміну свого місця проживання або місцезнаходження суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав, офіційну електронну адресу не вказав, що є підставою для застосування положень пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Однак колегія суддів з таким висновком погодитися не може, з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частинах першій, другій та четвертій статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За частиною першою статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно з частиною п`ятою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що у цих правовідносинах правове значення має належне повідомлення позивача про день, час та місце розгляду справи, повторність неявки у судове засідання і неподання ним заяви про розгляд справи за його відсутності.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 14 листопада 2022 року справа № 693/602/17.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся з даним позовом 4 серпня 2020 року, зазначивши адресу проживання: АДРЕСА_2 , а також адресу для листування: АДРЕСА_3 . Його інтереси по даній справі представляли адвокати Кучерява Т.Ю. (а.с.81 т.1) та ОСОБА_5 (а.с.135 т.1).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.85 т.1). Ухвалою цього ж суду від 28 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 06 грудня 2021 року на 13.00 год., за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.78 т.3).

Між тим, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному 06 грудня 2021 року судове засідання було відкладено на 09 лютого 2022 року на 10.00 год.

Цього дня судове засідання також не відбулось у зв`язку з неявкою позивача та його представника.

Однак будь-яких повідомлень позивачу чи його представнику про судові засідання, які призначались на 6 грудня 2021 року та 9 лютого 2022 року матеріали справи не містять.

В подальшому розгляд справи призначався на 22 березня 2022 року, 27 лютого, 06 квітня, 17 травня та 20 червня 2023 року.

Однак будь-яких повідомлень позивачу чи його представнику про судове засідання, яке призначалось на 22 березня 2022 року матеріали справи не містять.

Відповідно до довідок про доставку SMS ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були доставлені SMS-повідомлення про судові засідання, призначені на 27 лютого та 06 квітня 2023 року (т. 3 а.с. 93,94,105,106).

Проте ці довідки про доставку SMS не можуть вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, оскільки згідно пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом Учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом роздрукування та заповнення Учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Аналогічні положення щодо надсилання учасникам судового процесу судових повісток, повідомлень і викликів шляхом направлення SMS-повідомлення лише за наявності заяви такого учасника міститься в Порядку надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затверджених наказом Державної судової адміністрації України від 23 січня 2023 року № 28 (пункти 5, 6).

У матеріалах справи відсутні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. За таких обставин не можна вважати, що районний суд належним чином повідомив ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про дату, час і місце судових засідань, які призначались на 27 лютого та 06 квітня 2023 року.

Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 31 січня 2023 року у справі справа № 693/812/21.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, доказів про належне повідомлення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про дату, час і місце судових засідань, які призначались на 22 березня 2022 року, 27 лютого, 06 квітня 2023 року, відсутні.

В судове засідання на 17 травня 2023 року судові повістки, які були направлені судом рекомендованим листом з повідомленням на ім`я ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5 , повернулися до суду з відміткою поштового відділення адресат відсутній за вказаною адресою (т.3 а.с.115,116). При цьому, ОСОБА_3 судові повістки направлялись на адресу: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_5 на адресу: АДРЕСА_4 .

Відомостей про те, що судові повістки направлялись на адресу, яку ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зазначали як адресу для листування, а саме: АДРЕСА_3 , в матеріалах справи відсутні.

Також, позивачу на адресу проживання, вказану в позовній заяві, було направлено лист від 17 травня 2023 року, у якому роз`яснено його право приймати участь у судовому засіданні 20 червня 2023 року в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів або в приміщенні іншого суду, а також право заявити клопотання про розгляд справи без його участі. Крім того, роз`яснено частину 5 статті 223 ЦПК України, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд може залишити його позов без розгляду (а.с.118 т.3).

Однак, лист повернувся до суду з відміткою поштового відділення, адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.128 т.3).

Також, ОСОБА_5 були доставлені SMS-повідомлення про судові засідання, призначені на 17 травня та 20 червня 2023 року. ОСОБА_3 було доставлено SMS-повідомлення про судове засідання, призначене на 20 червня 2023 року.

Між тим, з підстав зазначених вище, а саме за відсутності відповідної заяви позивача та його представника, такі повідомлення не можуть вважатись належними.

Також не може вважатись належним повідомленням ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи на 20 червня 2023 року зроблене судом через оголошення на офіційному сайті «Судова влада» (а.с.125 т.3), оскільки такий порядок повідомлення позивача не відповідає вимогам статті 128 ЦПК України.

12 червня 2023 року представник позивача адвокат Маркін С.І. подав до суду заяву, в якій повідомив, що на даний час він не є представником ОСОБА_3 (а.с.123 т.3)

Отже, враховуючи проставлення у поштових повідомленнях відміток про відсутність позивача за однією з адрес, повідомлених ним суду, можна вважати що позивач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судових засідань, призначених на 17 травня та 20 червня 2023 року.

Разом з цим, у частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; неприпустимість зловживання процесуальними правами (частина третя статті 2 ЦПК України).

Відповідно до першого речення частини першої статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Отже, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права. Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження.

Суд першої інстанції не врахував, що оцінка умов застосування норм частини п`ятої статті 223 ЦПК України, пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України щодо залишення позовної заяви без розгляду здійснюється з урахуванням завдань цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача ОСОБА_6 жодного разу не викликалась в судові засідання.

Адвокат Маркін С.І. 12 червня 2023 року попередив суд перед судовим засіданням, яке було призначено на 20 червня 2023 року, про те, що він вже не має повноважень представника позивача (т. 3 а.с. 123.).

Тому за встановлених обставин цієї справи та враховуючи, що судові повістки позивачу за адресою, яку він зазначив для листування, не направлялись, інтереси позивача представляла адвокат Кучерява Т.Ю., якій судові повістки взагалі не направлялись, висновок суду першої інстанції про наявність передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України підстав для залишення позову без розгляду, без повідомлення адвоката Кучерявої Т.Ю. про призначення справи на 17 травня 2023 року та про відкладення розгляду справи на 20 червня 2023 року, що дозволило б з`ясувати дійсну причину повернення до суду рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень на ім`я позивача, свідчить про надмірний формалізм та є передчасним.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 серпня 2022 року по справі № 352/54/19.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини справи та помилково залишив позовну заяву без розгляду, ухвалу суду належить скасувати на підставі пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2023 року скасувати, а справу № 487/4405/20 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський СуддіТ.Б. Кушнірова Н.О. Шаманська Повне судове рішення складено 24 жовтня 2023 року.