Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/4622/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.10.2023 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого - судді Леньо В.В., при секретарі - Казимірська Н.В., за участі представника позивача - Бора Ю.В. , представника відповідача - Марцонь Д.Г. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування Виноградівської міської ради про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб між батьками дитини (сторонами спору) було розірвано рішенням Київського районного суду м.Харкова від 15.07.2022 року у справі №953/23191/21.

Дитина проживає разом з позивачкою на її повному утриманні.

Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які обумовлені щоденною потребою матері у забезпеченні добробуту дитини. Відповідач не усвідомлює, що піклування про дитину є приорітетом для батьків.

Відповідач є здоровою, працездатною людиною, аліментних зобов`язань перед іншими особами не має, зобов`язаний утримувати власну дитину у спосіб, що забезпечить її повноцінне становлення. Адже мати обмежена постійним доглядом за дитиною та відповідно не може приділяти достатньо уваги питанню фінансово-матеріального забезпечення сім`ї. На даний час позивач не може самостійно повністю задовольнити всі складові, необхідні для повноцінного виховання сина та забезпечення його інтересів.

Згідно вимог ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років складає 2833 гривень. Крім того, розмір прожиткового мінімуму не визначає вартісну величину, достатню для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров`я, набору продуктів харчування, а також необхідного набору непродовольчих товарів та оптимального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб дитини. Позивач, як мати, не несе з відповідачем рівні витрати по утриманню дитини, при цьому доглядає сина на відміну від відповідача, що впливає на її можливість покращити заробіток, тому розмір аліментів в сумі 3500 гривень на дитину забезпечить надійний захист її інтересів та отримання дитиною надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Між позивачем та відповідачем на момент пред`явлення цієї заяви не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання спільної дитини.

Відповідно до ч.10 ст.7 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.176 ЦПК України у позовах про стягнення аліментів ціна позову визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців. Відповідно до ч.1 ст.28 ЦПК України позови про стягнення аліментів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно положень ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них.

Відповідно до ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

До теперішнього часу мати та відповідач не дійшли згоди щодо місця проживання сина. Позивач має повну можливість забезпечити дитині належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, дати освіту та добробут. Адже в такому віці хлопчик потребує обов`язкового материнського піклування.

У матері з сином налагоджено стійкий психологічний контакт, прив`язаність один до одного. З огляду на досвід який є в суспільстві, проживання дитини саме з матір`ю є для дитини більш прийнятним, оскільки в матері більше емоційно-вольової мотивації, можливостей та часу приділяти дитині увагу.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Дитина завжди залишається з матір`ю, тільки якщо батько не доведе у суді виняткових обставин неможливості цього та визначення місця проживання дитини разом з ним, таку правову позицію відображено у рішенні Верховного Суду України від 14.12. 2016 року у справі № 6-2445цс 16.

Порушуючи питання визначення місця проживання дитини позивач не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо спільної дитини.

У зв`язку з цим позивачка просить стягувати з відповідача аліменти на утримання спільної дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 3500 гривень на місяць та визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю.

Відповідачем на позов подано відзив (а.с.22-29), згідно якого щодо визначення місця проживання дитини з позивачкою не заперечує, а щодо вимоги стягнення аліментів просив відмовити.

Доводи відзиву зводяться до того, що у позовній заяві позивач вказує, що розмір аліментів в сумі 3500 гривень на дитину забезпечить надійний захист інтересів та отримання дитиною надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.

Позивач при зверненні до суду посилається на те, що вона не може самостійно повністю задовольнити всі складові, необхідні для повноцінного виховання сина та забезпечення його інтересів. При цьому не наводить розмір та структуру витрат, які вона несе на утримання сина. Також, такі витрати не доведені позивачем взагалі жодними доказами.

Через це суд позбавлений можливості дослідити такі витрати та надати їм правову оцінку, зокрема на предмет ймовірного визначення їх як додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), а не як аліменти на утримання дитини.

Сам по собі факт відсутності розрахунку позивача витрат на утримання сина не спростовує наявності загалом потреб неповнолітньої дитини. Разом з тим, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, вважає, що розмір аліментів, пред`явлений до стягнення з відповідача, є необгрунтованим і недоведеним позивачем.

Також позивачка не надала суду жодних належних, достовірний, допустимих, достатніх та взаємопов`язаних доказів щодо матеріального становища відповідача.

Позивачка не довела наявність у нього будь-якого доходу, майнових прав, у тому числі права власності на рухоме, нерухоме майно, грошові кошти, виключні права на результати інтелектуальної діяльності, корпоративні права, банківські вклади (депозити) тощо.

Також, позивачкою не доведені його витрати, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи.

Отже, позивачем усупереч вимог ст. 81 ЦІІК України не доведено належними та достатніми доказами жодних обставин щодо необхідності відповідно до ст. 184 СК України стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі загалом та в розмірі 3500 грн. зокрема.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Бора Ю.В. вимоги позову підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача - адвокат Марцонь Д.Г. щодо визначення місця проживання не заперечив. Щодо вимоги про стягнення з відповідача заперечив з підстав, які є аналогічними з викладеними у відзиві.

Представник Органу опіки та піклування у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Просили врахувати позицію органу опіки та піклування, викладену у висновку від 25.09.2023 року №02-15/3909.

Заслухавши представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

У судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі, який рішенням Київського районного суду м.Харкова від 15.07.2022 року (справа №953/23191/21) було розірвано (а.с.8-8 зв.).

У цьому шлюбі у сторін народився син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_5 , що стверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 від 22.06.2017 року (а.с.7).

Відповідно висновку органу опіки та піклування Виноградівської міської ради від 25.09.2023 року № 02-15/3909 орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_3 (а.с.53-54).

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Розглядаючи вимогу про визначення місця проживання дитини судом встановлено, що частиною 4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Як слідує зі змісту ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Положеннями ст. 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодекс України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

З врахуванням обставин справи, зокрема тих, що дитина перебуває на утриманні матері, відповідач щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю не заперечує, батьки дитини у шлюбі не перебувають та проживають окремо, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю, вимога позову щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з позивачкою підлягає до задоволення.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини суд виходить з наступного.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Положеннями ст. 141 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

За правилами ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей дітей віком до 6 років становить 2272 грн., для дітей віком від 6 до 18 років - 2833 грн.

У відповідності до ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Суд звертає увагу, що згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», (відомості Верховної Ради 2017, № 25, ст.291), а саме: ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Також суд враховує, ту обставину, що обов`язок по утриманню дітей лягає на плечі обох батьків, які відповідно до ст.180 СК зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача як аліменти на дитину сторін, суд приймає до уваги встановлені у справі обставини, керуючись принципами законності, справедливості та розумності, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо.

Однак, з урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дитини, матеріальне становище відповідача та стан його здоров`я, виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення та з відповідача слід стягувати аліменти на утримання дитини у розмірі по 3000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, таке грошове утримання з боку відповідача, узгоджуватимуться з вимогами закону, відповідатимуть інтересам дитини і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача.

Доводи відповідача про те, що позивачкою не зазначено структури витрат на утримання дитини, що унеможливлює їх ідентифікації як саме аліментів чи додаткових витрат на утримання дитини, не наведено доказів матеріального стану сторін, а відтак вимоги про необхідність стягнення аліментів є недоведено є помилковими та не ґрунтуються на вимогах позову.

Матеріалами справи достовірно встановлено, та таке сторонами не оспорювалося, що сторони є батьками дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони перебували у шлюбі, який розірвано у судовому порядку. При розірванні шлюбу питання стягнення аліментів не вирішувалося. Сторони проживають окремо. Дитина проживає з позивачкою.

Визначений судом розмір аліментів не є надмірним чи обтяжливим та повністю узгоджується з принципами розумності та співмірності.

Наведені доводи відповідача не є підставою для відмови у призначенні аліментів, оскільки батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Слід враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин, законодавства тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд зобов`язаний допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. При цьому судом враховано вимоги ч. 1 ст. 191 СК України, згідно якої аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.

З огляду на зазначене судовий збір у розмірі 1073,60 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачкою при подачі позову до суду сплачено 1073,60 гривень за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини. Приймаючи до уваги, що позовна вимога в частині визначення місця проживання дитини задоволена у повному обсязі, з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 264, 265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задоволити частково.

Стягувати з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце фактичного проживання АДРЕСА_2 ) аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі по 3000 (три тисячі) гривень на місяць, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи із дати звернення до суду - 13.07.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць у розмірі 3000 гривень.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 920,18 гривень судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 536,8 гривень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 23.10.2023 року.

ГоловуючийВ. В. Леньо