Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Щепановій І.І.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2

апредстаника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 , позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , відповідач) у якому просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю позивача.

Позовні вимоги мотивує тим, що у 2004 році позивачем були інвестовані особисті кошти у будівництво квартири АДРЕСА_2 , а у 2006 році зареєстроване право власності на дану квартиру.

Вказує, що у 2007 році між позивачем та відповідачем було укладено шлюб.

Зазначає, що у 2012 році, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, ним було відчужено належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , а у 2013 році придбано квартиру АДРЕСА_1 , яку зареєстровано було на ім`я відповідача.

Проте, на купівлю квартири АДРЕСА_1 були витрачені особисті кошти позивача, які він отримав від продажу АДРЕСА_2 .

З урахуванням викладеного вище, просив суд позов задовольнити.

14.09.2020 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дну справу було передано до провадження судді Букіної О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.09.2020 було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

16.11.2020 позивачем було подано до суду заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.12.2020 у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.

26.01.2023 представником відповідача було подано до суду клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

26.01.2023 представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечував.

Заперечення проти позову мотивує тим, що спірна квартира була набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому на останню розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя.

Вказує, що позивач дійсно набув у власність у 2006 році квартиру АДРЕСА_2 , вартість якої склала 127 145,00 грн., що еквівалентно 25 429 доларів США, проте за спільні кошти із відповідачем, оскільки останні проживали разом протягом трьох років до одруження.

Зазначає, що дана квартира була новою та без жодного ремонту, а тому після одруження у 2007 році подружжям за спільні кошти було здійснено ремонтні роботи у даній квартирі.

При цьому, під час продажу даної квартири у 2012 році її вартість склала 639 200,00 грн., що еквівалентно 80 000 доларів США.

Посилається, що вартість квартири суттєво збільшилася у зв`язку із здійсненням ремонту та покращення квартири саме подружжям.

Стверджує, що у 2009 році відповідачем було продано належну їй на праві власності квартиру у м. Канів за 106 791,50 грн., а дані кошти були використані для купівлі квартири АДРЕСА_1 .

Вказує, що вартість квартири АДРЕСА_1 склала 848 000,00 грн., що еквівалентно 106 000 доларів США, а тому грошових коштів отриманих від продажу квартири АДРЕСА_2 не вистачило би для купівлі квартири № 11 .

Зазначає, що на квартиру АДРЕСА_1 розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

22.02.2023 позивачем було подано до відповідь на відзив у якій останній вказав, що станом на день укладення між сторонами шлюбу та початку спільного проживання сторін, ремонт у квартирі № 160 уже був зроблений та квартира була готова до заселення.

Тобто, ремонтні роботи у квартирі № 160 були здійсненні виключно позивачем та за його рахунок.

Зазначає, що збільшення вартості квартири було зумовлене також тим, що остання була придбана позивачем на стадії будівництва, а після введення будинку у експлуатацію, вартість житла завжди збільшується.

Посилається, що відповідачем не надано доказів наявності у неї грошових кошті та розміру її заробітної плати.

Стверджує, що після продажу відповідачем квартири у м. Канів, останньою було придбано іншу квартиру у м. Канів на купівлю якої були використані грошові кошти отримані від продажу попередньої квартири.

З урахуванням викладеного вище, просив суд позов задовольнити.

06.03.2023 представником відповідача було подано до суду заперечення на відповідь.

28.03.2023 позивачем були подані до суду пояснення на позовну заяву.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.09.2023 розгляд справи було призначено у підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31.10.2023 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували та просили суд відмовити у їх задоволенні.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 22.12.2007 між сторонами було укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської обласні, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 13).

24.01.2013 між ОСОБА_5 в інтересах якої діяла ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 15-17).

23.02.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Вартість даної квартири складала 848 000,00 грн.

Пунктом 5 Договору купівлі-продажу квартири від 23.02.2013 було визначено, що ОСОБА_7 повідомила ОСОБА_5 про те, що її чоловік ОСОБА_4 надав згоду на придбання вказаної квартири, що підтверджується його заявою-згодою.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. (ч. 7 ст. 57 СК України).

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У позовній заяві позивач вказує, що спірну квартиру було придбано за його особисті кошти, які він отримав від продажу належної йому на праві власності іншої квартири.

Так, 29.11.2006 за позивачем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 12).

Факт придання даної квартири до моменту реєстрації між сторонами шлюбу відповідач не оспорює.

26.12.2012 між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 продав належну йому на праві квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_8 . Вартість квартири склала 639 200,00 грн. (а.с. 14).

При цьому, будь-яких доказів того, що саме кошти отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 були використані для купівлі квартири АДРЕСА_1 матеріали справи не смітять та до суду не надано.

Окрім цього суд зазначає, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано за 848 000,00 грн., тоді як квартиру АДРЕСА_2 було продано за 639 200,00 грн., що свідчить про те, що коштів отриманих від продажу квартири № 160 не вистачило для купівлі квартири № 11 .

Суд також звертає увагу, що пунктом 5 Договору купівлі-продажу квартири від 23.02.2013 було визначено, що ОСОБА_7 повідомила ОСОБА_5 про те, що її чоловік ОСОБА_4 надав згоду на придбання вказаної квартири, що підтверджується його заявою-згодою, а тому під час придбання даної квартири позивач фактично визнав, що дана квартира набувається у власність саме подружжям.

За таких обставин, доводи позивача про належність спірного майна до його особистої приватної власності не знайшли свого підтвердження, а тому позов задоволенню не підлягає

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову судові витрати позивача у вигляді судового збору покладаються на останню. Доказів понесення судових витрат відповідачем суду не надано.

Керуючись ст.ст. 61, 69-71, 163 СК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 133, 141, 178, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено 25.12.2023.

Суддя: Букіна О.М.