16.10.2023 Провадження по справі № 2/940/210/23
Справа № 940/329/23

РІШЕННЯ

Іменем України

16 жовтня 2023 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РІКАРА» про визнання припиненими трудових відносин,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області із позовом, в якому просить визнати трудові відносини між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «РІКАРА» (далі по тексту - ТОВ «РІКАРА») припиненими з 21.03.2023 року у зв`язку зі звільненням із займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, також стягнути понесені ним судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що у 2017 році позивач влаштувався на роботу прибиральником в ТОВ «РІКАРА». У його обов`язки входило прибирати прилеглу територію ресторану «Дикий кабан», що знаходиться по АДРЕСА_1 . Після початку повномасштабної війни в Україні 22 лютого 2022 року вказаний ресторан закрили, а персонал відпустили по домам за власний рахунок.

У подальшому, позивач почав зв`язуватися з менеджерами та директором товариства з можливістю повернутися до роботи, але зв`язку з ними не було. У кінці 2022 року ОСОБА_1 дізнався, що даний ресторан проданий новим власникам, а офіс ТОВ «РІКАРА», що зареєстроване в м. Києві по вул. Здолбунівській, буд. 9Б, офіс 232, закритий.

Позивач вказує, що починаючи з 2022 року від ТОВ «РІКАРА» заробітної плати не отримував, відрахування по ЄСВ не здійснюється ще з 2020 року.

07 березня 2023 року на ім`я директора ТОВ «РІКАРА» позивач надіслав цінним листом заяву про звільнення його із займаної посади за власним бажанням 21.03.2023 року, яка була повернута за зворотною адресою.

Наразі позивач бажає змінити місце роботи, зв`язку з керівництвом ТОВ «РІКАРА» не має, що є перешкодою у вільному (прямому) звільненні його з посади за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України та є причиною звернення до суду.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 06.04.2023 року відкрито провадження в справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторони у справі повідомлялися належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

За місцезнаходженням ТОВ «РІКАРА» неодноразово надсилались ухвала про відкриття провадження та позовна заява з доданими до неї копіями документів, які повернулися до суду не врученими з відміткою Укрпошти про причини повернення: «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою».

Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих і розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та з огляду на неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності до частини 5 статті 279 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 влаштувався на роботу у ТОВ «РІКАРА» та з 4 кварталу 2017 року по 1 квартал 2020 року отримував заробітну плату. Після зазначеного періоду ТОВ «РІКАРА» єдиного соціального внеску за ОСОБА_1 не сплачувало, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, наданими Пенсійним фондом України, та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 21.08.2023 року (а. с. 7-8, 35-40).

07 березня 2023 року позивачем на ім`я директора ТОВ «РІКАРА» надіслано цінним листом заяву, в якій ОСОБА_1 просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням 21.03.2023 року, проте, ця заява була повернута відправнику за закінченням терміну зберігання (а. с. 9-11).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням вказаної норми, Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 07 липня 2004 року у справі № 1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі № 1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі № 1-5/2008 вказував на те, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Отже, враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.

Статтею 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Із досліджених судом доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 , користуючись своїм правом на розірвання трудового договору з ТОВ «РІКАРА», у встановленому законом порядку 07 березня 2023 року на адресу місцезнаходження відповідача направив цінним листом заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням 21.03.2023 року на підставі статті 38 КЗпП України, тобто виявив своє бажання припинити трудові відносини з відповідачем та звільнитися з роботи за власним бажанням.

Зі свого боку, Товариством з обмеженою відповідальністю «РІКАРА» не виконано вимоги трудового законодавства, зокрема не здійснено будь-яких дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення позивача із займаної посади.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як встановлено судом, позивачем понесені судові витрати у виді судового збору за подання позовної заяви в сумі 1073 грн. 60 коп.

Отже, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 1073 грн. 60 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтею 43 Конституції України, статтями 3, 22, 38 Кодексу законів про працю України, статтею 16 Цивільного кодексу України, статтями 10, 12, 76- 81, 89, 141, 142, 264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РІКАРА» про визнання припиненими трудових відносин - задовольнити.

Визнати трудові відносини між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та Товариством з обмеженою відповідальністю «РІКАРА» припиненими із 21.03.2023 року у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РІКАРА», , адреса: вул. Здолбунівська, буд. 9-Б, офіс 232, м. Київ, 02081, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривень 60 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 20 жовтня 2023 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК