ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

04 жовтня 2023 року

м. Харків

справа № 612/237/23

провадження № 22-ц/818/1823/23

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Маміної О.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Носової К.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 12 липня 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 150000 грн., 3 % річних за незаконне використання коштів у розмірі 23042,47 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 103819 грн., пені у розмірі 213247,27 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що між ОСОБА_1 за договором позики від 27.12.2012 було надано ОСОБА_2 , позику грошові кошти в розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень на строк до 27.12.2017. Станом на дату подання цього позову відповідач не виконав своє зобов`язання за договором з повернення суми боргу чим порушив взяті на себе зобов`язання.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 12 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 27.12.2012 у розмірі 216439 грн. 72 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2164 грн. 28 коп. В іншій частині позовних вимог в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач невірно вказав у позові адресу відповідача, у зв`язку з чим відповідач не отримував повістки та не був повідомлений про розгляд справи, чим був позбавлений права на доведення обставин, які мають значення дня справи, що є безумовною підставою для скасування рішення суду. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на той фак, що позивачем пропущено строк позовної давності.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що боржник порушив свої зобов`язання за договором позики, а порушені права позивача ОСОБА_1 на повернення суми позики, 3% річних та інфляційних втрат за користування нею підлягають захисту в судовому порядку шляхом стягнення 216 493,72 грн. з відповідача.

Проте апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції при розгляді справи порушені норми процесуального права в частині повідомлення сторін про дату, місце та час судового розгляду, правила оцінки доказів, що призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення районним судом норм процесуального права, оскільки ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, приймаються апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (частина шоста статті 128 ЦПК України).

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частина сьома статті 128 ЦПК України).

У частині восьмій статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

За змістом статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

У даному випадку матеріали справи свідчать, що позивач звертаючись до суду із позовом зазначив адресу відповідача: АДРЕСА_1 (а.с.1).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, отриманої на запит районного суду, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18).

Про розгляд справи, призначений на 12.07.2023 року ОСОБА_2 повідомлявся судовою повісткою.

Між тим, судова повістка про розгляд справи на 12.07.2023 року була направлена ОСОБА_2 на іншу адресу, а саме в судовій повістці був зазначений будинок АДРЕСА_2 , тому судова повістка ним не була отримана та повернулась до районного суду як не вручена з відміткою про причини невручення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.41-42).

Як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції викликав ОСОБА_2 в суд через оголошення у пресі (а.с.35).

Між тим, не може вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання оголошення у пресі про судове засідання, оскільки такий порядок повідомлення розрахований на відповідача, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме. Натомість в матеріалах справи міститься інформація на запит суду, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже ОСОБА_2 не був належним чином повідомленим про дату, місце та час розгляду справи.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Вирішуючи справу по суті спору апеляційний суд вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 27.12.2012 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., який зареєстрований в реєстрі за №3310.

Відповідно до п. 1 Договору, позикодавець передає у власність позичальникові гроші в сумі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Зазначену вище суму позики позичальник зобов`язується повернути готівкою в строк до 27 грудня 2017 року (двадцять сьомого грудня дві тисячі сімнадцятого року).

Відповідно до п. 2 Договору, платіж вчинено в м. Лозова Харківської області позичальник може повернути, а позикодавець зобов`язаний прийняти позичену суму грошей до закінчення указаного строку.

Відповідно до абзацу 2 п. 2 Договору, сторони стверджують, що позичена сума отримана позичальником повністю на момент посвідчення цього договору. Підписання цього договору сторонами буде свідчить про одержання позичальником суми позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Цей договір є безпроцентним.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

До матеріалів справи позивачем долучений розрахунок інфляційних втрат, подвійної облікової ставки, пені за період з 27.12.2017 по 08.02.2023, згідно якого заборгованість основного боргу становить 150000 грн., розмір 3 % річних за незаконне використання коштів позивач визначив в сумі 23042,47 грн., інфляційну складова боргу визначив у розмірі 103819грн., пеню визначив у розмірі 213247,27 грн.

Колегія суддів вважає доведеним факт отримання відповідачем у позику за договором позики від 27.12.2012 суми в розмірі 150000 грн., оскільки в матеріалах справи наявні докази отримання відповідачем вказаних грошових коштів, а саме договір позики від 27 грудня 2012 року.

Доказів повернення боргу матеріали справи не містять.

Позивач, пред`являючи вимоги просив у тому числі, крім суми основного боргу, стягнути 3% річних на суму простроченої заборгованості у розмірі 23042,47 грн. та інфляційну складову боргу у розмірі 103819 грн. за період з 27.12.2017 по 08.02.2023 року.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Оскільки позивач довів наявність у відповідача перед ним невиконаного грошового зобов`язання, колегія суддів вважає доведеними позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 150000грн. боргу за договором позики, 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу за період з 27 грудня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Між тим, з апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_2 також заявив про застосування позовної давності.

Зазначає, що позивачем подано позов після спливу строків позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦПК України є підставою для відмови в позові, оскільки згідно договору позики відповідач зобов`язаний був повернути суму позики до 27.12.2017 року. З 27.12.2017 року позивач жодного разу не звертався до відповідача з вимогами про сплату боргу за договором позики, а звернувся з позовом лише у 2023 році, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Нормою ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленої до ухвалення судом рішення.

Той факт, що відповідач, який не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про дату час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви ОСОБА_2 про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася в суді першої інстанції.

Вказане підтверджується висновками, викладеними в Постанові Великої Палати Верховного суду від 17 квітня 2018 року по справі №200/11343/14-ц.

Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 відбувається з урахуванням клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки ( штрафу, пені).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до п. 1 Договору сторони встановили термін повернення позики в строк до 27 грудня 2017 року.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач пояснив, що не звертався з позовом до відповідача, оскільки останній перебував у фактичних шлюбних відносинах з його сестрою.

Між тим, такі причини пропуску строку позовної давності колегія суддів поважними не вважає.

Інших поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено.

Враховуючи те, що відповідач не був належно повідомлений судом про час і місце розгляду справи, не брав участі у судовому розгляді, заявив про застосування позовної давності на стадії апеляційного розгляду, колегія суддів вважає правильним прийняти заяву відповідача про застосування позовної давності та відмовити у задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу, інфляційних втрат та 3% річних за період з 27 грудня 2017 року по 23 лютого 2022 року - за спливом позовної давності.

Що стосується вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості з 3% річних та інфляційних втрат після 23 лютого 2022 року по 08 лютого 2023 року (в межах позовних вимог), то враховуючи п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України колегія суддів не вбачається правових підстав для їх стягнення з відповідача.

В частині позовних вимог щодо стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунтом 3 частини 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, в тому числі сплата неустойки.

Оскільки у договорі позики від 27.12.2012 відсутні умови щодо сплати пені за прострочення зобов`язань по даному договору, тому підстави для її стягнення відсутні.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 24 лютого 2022 року по 08 лютого 2023 року (в межах позовних вимог) та в частині стягнення пені - колегія суддів відмовляє не за спливом строку позовної давності, а по суті спору.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є зокрема неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи ; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 12 липня 2023 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина