Ленінський районний суд м. Полтави
Справа №553/601/22
Провадження № 2/553/199/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2023 року м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави у складі головуючого судді Високих М.С., за участі секретаря судового засідання Микуці К.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Панченко О.О. ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому прохає усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_4 .

Заявлені вимоги вмотивовані позивачем тим, що на підставі договору дарування від 20.09.2008 йому належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Починаючи з 19.10.1999 він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11.06.2021. Незважаючи на розірвання шлюбу, відповідач у добровільному порядку не бажає знятись з реєстрації та виселитись з належного позивачу житла, чим перешкоджає користуватись його власністю, хоча має у приватній спільній частковій власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Вказує, що відповідач вселилась у спірне житло як член сім`ї власника і набула право користування чужим майном, що за своєю суттю є сервітутом, який може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Після розірвання шлюбу відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника. За твердженням позивача, факт реєстрації та проживання відповідача порушує його право на вільне розпорядження і користування майном. Відповідач не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, будинком не цікавиться та добровільно не бажає залишити спірне приміщення. Посилаючись на норми ст.41 Конституції України, ст.ст.316,317,319,321,391,406 ЦК України позивач прохає захистити його порушене право на користування та володіння майном шляхом виселення відповідача зі спірного житлового будинку.

Провадження у справі було відкрито за ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 26.07.2022, розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із позовом та доданими до нього матеріалами відповідач отримала 05.01.2023.

16.01.2023 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому адвокат Панченко О.О. прохає позов залишити без задоволення.

Заперечення проти позову обґрунтовані представником відповідача тим, що в провадженні Ленінського районного суду м. Полтави перебувала справа за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за наслідками розгляду якої позов було залишено без задоволення. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який наразі розірвано, мають двох спільних доньок - ОСОБА_6 , 2000 року народження, ОСОБА_7 , 2010 року народження. Відповідач вселилась у спірний будинок та була зареєстрована за згодою власника, проживає там понад 5 років. Молодша донька сторін є малолітньої дитиною, місце проживання якої у відповідності до вимог ст.160 СК України, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Звертаючись із вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4 , позивач не пред`являє вимоги ні про виселення спільної малолітньої доньки ОСОБА_7 , ані про визначення місця проживання дитини з батьком, так як донька є малолітньою. За посиланням представника відповідача не визначеність позивачем того, з ким і на яких умовах залишиться проживати їх спільна донька, вказує на порушення прав дитини. Посилаючись на судову практику прохає врахувати, що сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє право користування займаним приміщенням, а при розгляді таких справ необхідно звернути уваги на баланс інтересів сторін спору. Вказує на недоведеність позивачем факту створення йому перешкод у користуванні та володінні майном, стверджує, що кошти на відшкодування витрат на комунальні послуги передавались відповідачем готівкою, однак після отримання чергового позову позивачу було надіслано офіційного листа з вимогою надати банківські реквізити для оплати комунальних послуг. Також прохає врахувати, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави було встановлено факт обладнання відповідачем у спірному будинку кімнати для проживання дитини, проведення у цій кімнаті ремонту, облаштування необхідними меблями. Щодо наявності у відповідача власного житла зазначає, що ОСОБА_4 належить лише 1/7 частка квартири, площею 49,9 кв.м., яка не зможе забезпечити нормальні умови проживання малолітньої доньки, а орендувати інше житло наразі можливість відсутня. З огляду на наведені обставини представник відповідача прохає відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу.

Правом подання інших заяв по суті справи сторони не скористались.

Підготовче провадження у справі було закрито за ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 28.03.2023, з призначенням до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали повністю, посилаючись на викладені у ньому обставини.

Відповідач та її представник прохали позов залишити без задоволення, з підстав, що неведені у відзиві.

З`ясувавши позиції сторін, заслухавши пояснення їх представників та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вказує про наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 16.10.1999 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний за рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11.06.2021.

Сторони мають двох спільних доньок - ОСОБА_6 , яка досягла повноліття, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Місце проживання відповідача починаючи з 24.07.2010 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із витягом з Державного реєстру правочинів від 20.09.2008 та договором дарування від 20.09.2008 ОСОБА_8 безоплатно передала, а ОСОБА_1 прийняв у дарунок жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади, сформованим на підставі заяви власника житла ОСОБА_1 від 04.07.2023, ОСОБА_4 30.03.2023 було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно, співвласниками квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 49,90 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м., є ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , із розміром часток власності - 1/7.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Полтави із позовом до ОСОБА_4 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням. За рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16.02.2022, яке набрало законної сили 18.03.2022, у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Листом від 12.01.2023 ОСОБА_4 звернулась до ОСОБА_1 із пропозицією повідомити банківські реквізити для зарахування коштів з метою покриття щомісячних комунальних витрат.

Виходячи з наданих сторонами пояснень в ході розгляду справи та досліджених доказів, суд зазначає, що відповідач була зареєстрована у спірному житлі з 24.07.2010 як дружина позивача. Сторони мають двох спільних доньок, одна з яких досягла повноліття. Після розірвання шлюбу відповідач та молодша донька сторін продовжують постійно проживати у будинку АДРЕСА_1 , власником якого є позивач.

В судовому засіданні позивач вказував, що проживання відповідача у належному йому будинку створює для нього перешкоди з користування та володіння власністю. Дитиною фактично займається він, забирає доньку зі школи, допомагає робити домашнє завдання. Виселення відповідача не вплине на права доньки, яка може проживати разом із ним або з матір`ю. Прохав врахувати, що відповідач має у приватній власності житло і може там проживати. Також вказував, що його бабуся хворіє, потребує допомоги і для того, щоб здійснювати за нею догляд, він має намір поселити її у спірному будинку.

Відповідач пояснила, що через фінансовий стан вона не може орендувати окреме житло, а створити належні умови для проживання дитини у належній їй на праві спільної часткової власності квартирі неможливо, з огляду на кількість осіб, що там фактично мешкає. Також зміна місця проживання призведе до змін у житті доньки, зокрема зміни школи, що погано вплине на її психологічний стан. У спірному будинку наявні три кімнати, в одній з яких ніхто не проживає, в одній з кімнат, яку вона повністю облаштувала, мешкає їх спільна з позивачем малолітня донька, сама позивач проживає у залі. Вона не створює жодних перешкод позивачу по користуванню будинком, він кожного дня знаходиться у ньому, має в будинку особисті речі. Після звернення позивача із цим позовом вона офіційно звернулась до нього із листом-пропозицією надати реквізити для відшкодування комунальних витрат, до цього вона відшкодовувала половину витрат, віддаючи кошти готівкою.

Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом частини першої ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст.157 ЖК України).

Відповідно до ст.109 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ч.ч. 2,4 ст.3 СК України).

Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Власником спірного жилого будинку є позивач, який в обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що проживання відповідача у належному йому будинку, яка не оплачує комунальні послуги, не цікавиться будинком, створює йому перешкоди у користуванні та володінні його майном.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який наразі розірвано, тобто відповідач була членом сім`ї позивача, правомірно вселилась у спірний будинок і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а отже набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як колишній член сім`ї позивача.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі ст. 8 згаданої Конвенції кожній особі гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється не лише на власника квартири, але і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18.02.1999 у справі «Ларкос проти Кіпру», заява № 29515/95).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд (постанови Великої Палати Верховного Суду у справах №569/4373/16-ц, №447/455/17), які у відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України підлягають обов`язковому врахуванню при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

У своїх рішеннях ЄСПЛ вказує, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50, від 02.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, пункти 40 - 41).

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Під час розгляду справи по суті необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування жилим приміщення.

Оцінюючи пропорційність втручання у право відповідача на житло та баланс між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування належним позивачу будинком, суд виходить з наступного.

Так, місце проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано у 2010, після розірвання шлюбу між сторонами 11.06.2021, відповідач продовжує проживати у вказаному будинку разом із малолітньою донькою, власником якого є позивач. Питання щодо визначення місця проживання малолітньої доньки сторін з одним з батьків не є предметом судового розгляду і ними не вирішувалось. Відповідач має у приватній спільній частковій власності 1/7 частку квартири загальною площею 49,90 кв.м. Згідно з поясненнями відповідача в ході розгляду справи нею було облаштовано кімнату у спірному будинку для проживання доньки, також після пред`явлення позову через звинувачення у несплаті комунальних послуг вона була змушена звернутись до позивача із офіційним листом про надання реквізитів для відшкодування таких витрат, однак відповіді не отримала. Зазначені відповідачем обставини узгоджуються із приєднаними до справи листом від 12.01.2023, адресованим на ім`я ОСОБА_5 та рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16.02.2022 у справі №553/2251/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Згідно із вказаним судовим рішенням, в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_4 обладнала кімнату у буд. АДРЕСА_1 для проживання дитини, а саме було встановлено пластикове вікно, покладений ламінат, пофарбована стеля, стіни, встановлена нова система опалення, придбано шкільний стіл, стілець, дитяче ліжко, шафа для книжок тощо.

Не заперечуючи факту наявності на праві власності 1/7 частки квартири АДРЕСА_2 , відповідач вказувала на неможливість створення в ній належних умов для проживання дитини, з огляду на фактичну чисельність осіб, які там проживають. Судом встановлено, що вказана квартира є спільною частковою власністю сімох співвласників, складається із трьох кімнат, загальна площа квартири становить 49,90 кв.м., житлова - 33,1 кв.м., з огляду на що можливість забезпечити належні умови проживання відповідача та дитини в окремій кімнаті об`єктивно у відповідача відсутні.

Звертаючись до суду позивач з посиланням на норми ст.41 Конституції України, ст.ст.316,317,319,321,391,406 ЦК України прохає захистити його порушене право на користування та володіння майном шляхом виселення відповідача зі спірного житлового будинку, яка не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, будинком не цікавиться та добровільно не бажає залишити спірне приміщення.

В ході судового розгляду позивачем як на підставу виселення відповідача також було вказано на наявність у нього хворої бабусі, яка потребує його допомоги і яку він бажає переселити у спірний будинок, щоб здійснювати за нею догляд. Разом із тим наведені позивачем обґрунтування жодними доказами доведені не були. Окрім того згідно з поясненнями відповідача, позивач має безперешкодну можливість користуватись будинком, в одній з кімнат якого ніхто не мешкає, позивач має в будинку особисті речі, кожного дня знаходиться в будинку та користується ним. Зазначені відповідачем обставини позивачем в ході судового розгляду не заперечувались.

Згідно із ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Аналізуючи викладене суд зазначає, що лише факт розірвання між сторонами шлюбу, тобто втрата сімейних зав`язків з особою, яка і надалі проживає у спірному будинку, враховуючи, що у відповідача відсутня об`єктивна можливість проживати разом із донькою у належній їй на праві спільної часткової власності квартирі, не є істотною обставиною для її виселення, іншого житла відповідач не має.

Таким чином на думку суду виселення відповідача покладе на неї надмірний тягар, а позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його права як власника будинку щодо користування ним та не спростовано право відповідачки на користування спірним житлом, що порушить баланс інтересів сторін. З огляду на це суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову за недоведеністю та необґрунтованістю заявлених вимог.

Водночас неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд вказує, що у відповідності до положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи в разі відмови в позові покладаються на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору.

В судовому засіданні представник відповідача прохала стягнути з позивача понесені витрати на правничу допомогу на користь відповідача.

Надаючи оцінку вимогам про стягнення зі сторін витрат, пов`язаних із правничою допомогою, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.2,3 ст.123 ЦПК України).

Згідно із ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої ст.137 ЦПК України, суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідачем на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано: копію договору про надання правничої допомоги № 01-06/01/23 від 06.01.2023, акт виконаних робіт від 13.01.2023, детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом станом на 13.01.2023, рахунок № 04/23 від 06.01.2023, квитанцію до платіжної інструкції, згідно з якими гонорар адвоката Панченко О.О., яка здійснює представництво відповідача, склав 8500 грн і вказана сума була фактично сплачена відповідачем ОСОБА_4 як оплата за надання правничої допомоги.

З огляду на те, що відповідні витрати відповідача на правничу допомогу адвоката в сумі 8500 грн є належно підтверджені, враховуючи не надання іншою стороною клопотання про зменшення розміру витрат, та враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у позові, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 8500 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати в розмірі 8500 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідач:ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя

Ленінського районного суду м.Полтави М.С. Високих