Дата документу 25.10.2023 Справа № 334/962/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/962/23 Головуючий у 1 інстанції: Фетісов М.В.
Провадження № 22-ц/807/1840/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 2004 року проживала з відповідачем однією сім`єю, сторони мали єдиний бюджет, вели сумісно господарство, мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 17 серпня 2019 року між сторонами укладено шлюб. З грудня 2022 року відповідач проживає окремо, має нову сім`ю.

Під час шлюбу сторони набули у спільну власність майно, в тому числі автомобіль «Фольксваген-Пассат», 2006 року випуску, об`єм двигуна 2000 куб. см., колір сірий, державний номер НОМЕР_1 , щодо поділу якого заявлений позов.

На розгляді Ленінського районного суду міста Запоріжжя перебуває цивільна справа за її позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів. Між сторонами склалися конфліктні відносини, відповідачем не враховані інтереси дитини, він добровільно не платить аліментів на дитину, погрожує, спільно користуватися та володіти спільною власністю сторони змоги не мають. Відповідач відмовляється у добровільному порядку сплатити компенсацію за частку у майні. Дитина проживає з нею, перебуває на її утриманні, у зв`язку з чим вважала, що поділ майна повинен бути рівноцінним.

Згідно з довідкою спеціаліста-автотоварознавця ОСОБА_5 від 01 лютого 2023 року середня ринкова вартість автомобіля марки «Фольксваген-Пассат» 2.06 МТ, об`єм двигуна 2000 куб. см, 2006 року випуску, складає 213 561 грн., її частина у спільній сумісній власності подружжя складає 1/2 частину вартості автомобіля в розмірі 106 780,50 грн.

Під час розгляду справи дізналась, що відповідач здійснив відчуження спірного майна без її повідомлення та без отримання її згоди.

На підставі зазначеного просила стягнути з відповідача на її користь 106 780,50 грн. у рахунок компенсації вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу, виходячи з його ринкової (дійсної) вартості, стягнути з відповідача на її користь судовий збір в розмірі 1068 грн. за подачу позову, 537 грн. за подачу заяви про накладення арешту на автомобіль, 1250 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2023 року позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що транспортний засіб вже вибув з його володіння на час відкриття провадження у справі 15 лютого 2023 року та розірвання шлюбу між сторонами 10 травня 2023 року, позивачем не доведено, що продаж транспортного засобу відбувся проти її волі, а грошові кошти були витрачені не в інтересах сім`ї, ОСОБА_5 не є атестованим судовим експертом, його свідоцтво атестованого судового експерта є недійсним, експерт не попереджався про кримінальну відповідальність, довідка спеціаліста-автотоварознавця ОСОБА_5 від 01 лютого 2023 року викладена іноземною мовою, в довідці відсутнє належне обґрунтування визначення ціни транспортного засобу, просив скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що відповідач продовжує користуватись автомобілем, покупець автомобіля ОСОБА_6 з 02 вересня 2023 року є дружиною відповідача, саме відповідач повинен довести отримання нею коштів за автомобіль, ОСОБА_5 зареєстрований в Державному реєстрі оцінювачів як оцінювач, який має право здійснювати оцінку майна та майнових прав за відповідними напрямами, свідоцтво № 411 Міністерства юстиції України недійсне саме як судового експерта, а не спеціаліста-експерта,

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 серпня 2023 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 серпня 2023 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходів з того, що транспортний засіб був відчужений проти волі позивача та не в інтересах сім`ї.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що 17 серпня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 17 серпня 2019 року (а.с.4).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (повторне) серії НОМЕР_3 від 11 липня 2019 року (а.с.16).

18 жовтня 2019 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу № 8045/2019/1725662 транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, 2006 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 (а.с. 5).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , виданого ТСЦ 8045, власником транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, 2006 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 , є ОСОБА_1 (а.с.17).

21.01.2023 року між Першою філією ПП «Корінтія» та ОСОБА_1 укладено договір комісії № 6413/23/014547, за умовами якого комісіонер ПФ ПП «Корінтія» зобов`язалась здійснити продаж спірного транспортного засобу.

Згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу № 6413/23/000111 від 24.01.2023 року, укладеним між Першою філією ПП «Корінтія» та ОСОБА_6 , та актом огляду транспортного засобу від 24.01.2023 року, новим власником транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, 2006 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 є ОСОБА_6 (а.с.54, 55).

Відповідно до довідки спеціаліста-автотоварознавця ОСОБА_5 від 01 лютого 2023 року середня ринкова вартість автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT 2.0 6МТ, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб., вид палива - бензин, станом на 01 лютого 2023 року цін на ринку України складає 213 561,00 грн. (5840 дол. США * 36,5686), з яких: 36,5686 курс долара США Національного банку України на 01 лютого 2023 року, 5840 дол. США середня ринкова вартість автомобіля (а.с.6).

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 60 СК України закріплює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 травня 2023 року у справі № 753/1902/21.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому матеріали справи містять докази, які підтверджують відчуження ОСОБА_1 на користь третіх осіб спірного транспортного засобу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зроблено висновок, що у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Підстав для відступу від нього немає.

Відповідно до довідки спеціаліста-автотоварознавця ОСОБА_5 від 01 лютого 2023 року середня ринкова вартість автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT 2.0 6МТ, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб., вид палива - бензин, станом на 01 лютого 2023 року цін на ринку України складає 213 561,00 грн.

Посилання ОСОБА_1 на те, що спеціаліст-автотоварознавець ОСОБА_5 не має права здійснювати оцінку автотранспортних засобів, спростовується матеріалами справи.

Так, згідно з кваліфікаційним свідоцтвом оцінювача МФ № 1480 від 20 листопада 1999 року ОСОБА_5 успішно склав кваліфікаційний іспит (рішення Екзаменаційної комісії від 20 листопада 1999 року, протокол № 40 і рішення Екзаменаційної комісії від 26 лютого 2005 року, протокол № 18) та має достатній фаховий рівень підготовки оцінювача за програмою базової підготовки за напрямом оцінки майна «Оцінка об`єктів в матеріальній формі» та спеціалізаціями в межах напряму: «Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у т.ч. експертна грошова оцінка земельних ділянок»; «Оцінка машин і обладнання»; «Оцінка дорожніх транспортних засобів»; «Оцінка судноплавних засобів»; «Оцінка летальних апаратів» (а.с.7).

ОСОБА_5 видано свідоцтво Фонду державного майна України про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 6856 від 17 вересня 2008 року та наявність в нього права здійснювати оцінку майна та майнових прав за такими напрямами:

1. Оцінка об`єктів в матеріальній формі»:

1.1. «Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у т.ч. експертна грошова оцінка земельних ділянок»;

1.2 «Оцінка машин і обладнання»;

1.3 «Оцінка дорожніх транспортних засобів»;

1.4 «Оцінка судноплавних засобів»;

1.5 «Оцінка летальних апаратів» (а.с. 7 зворот).

Також, ОСОБА_5 видано сертифікат суб`єкта оціночної діяльності Фонду державного майна України № 112/21 від 15 лютого 2021 року, згідно з яким напрямом оцінки майна, щодо яких дозволено практична оціночна діяльність, є оцінка об`єктів у матеріальній формі, спеціалізація в межах напрямів оцінки: Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у т.ч. експертна грошова оцінка земельних ділянок; Оцінка машин і обладнання; Оцінка дорожніх транспортних засобів; Оцінка судноплавних засобів; Оцінка летальних апаратів (а.с. 7 зворот).

Відповідно до посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ № 8349-ПК від 07 вересня 2022 року ОСОБА_5 підвищено кваліфікацію оцінювача за напрямом оцінки майна «Оцінка об`єктів в матеріальній формі» та спеціалізаціями в межах напряму: 1.1 «Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у т.ч. експертна грошова оцінка земельних ділянок»; 1.2 «Оцінка машин і обладнання»; 1.3 «Оцінка дорожніх транспортних засобів»; 1.4 «Оцінка судноплавних засобів»; 1.5 «Оцінка летальних апаратів». Це посвідчення є невід`ємною частиною кваліфікаційного свідоцтва оцінювача та дійсне протягом дворічного періоду з дати його видачі (а.с.7).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність попередження оцінювача про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок в порушення вимог ст. 102 ЦПК України не заслуговують на увагу, оскільки ці вимоги стосуються саме висновку судової експертизи, чинне законодавство не містить вимог у таких правовідносинах доводити вартість майна лише відповідним висновком судової експертизи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що свідоцтво ОСОБА_5 як атестованого судового експерта є недійсним, є неприйнятними, оскільки довідка від 01 лютого 2023 року видана ОСОБА_5 як спеціалістом-автотоварознавцем, а не судовим експертом.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції було обґрунтовано враховано довідку спеціаліста-автотоварознавця ОСОБА_5 від 01 лютого 2023 року в якості доказу розміру вартості спірного майна.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання ОСОБА_1 на викладення вказаної довідки іноземною мовою, ОСОБА_3 було долучено до відзиву на апеляційну скаргу довідку спеціаліста-автотоварознавця ОСОБА_5 від 01 лютого 2023 року, викладену державною мовою.

Зазначаючи про неналежність вищезазначеного звіту як доказу, ОСОБА_1 ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції не заявляв про проведення відповідної судової експертизи, на вирішення якої були б поставлені відповідні питання щодо вартості спірного майна, не надав докази, які б свідчили про його іншу вартість, в містили б обґрунтування визначення іншої ціни транспортного засобу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неврахування вартості спірного транспортного засобу в сумі 5 000 гривень, зазначеної у договорі купівлі-продажу транспортного засобу № 6413/23/000111 від 24 січня 2023 року, оскільки вказана ціна визначена за згодою сторін та не відповідає його дійсній вартості.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21).

Як роз`яснив КЦС ВС в своїй постанові від 30 січня 2019 року (справа №158/2229/16), поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Верховний Суд в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц вказав, що за вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя.

Таким чином, оскільки норми СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі, якою є автомобіль, у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

ОСОБА_1 на надав жодних доказів ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції на підтвердження того, що правочин з відчуження спірного майна був вчинені за згодою другого з подружжя або грошові кошти, отримані за продаж спільного сумісного майна, були витрачені в інтересах сім`ї.

З огляду на зазначене, встановивши, що відповідач відчужив спірний автомобіль без згоди іншого з подружжя, а кошти використав у власних інтересах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з нього на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню грошова компенсація 1/2 частини вартості зазначеного майна, що становить 106 780,50 грн.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що транспортний засіб вже вибув з його володіння на час відкриття провадження у справі 15 лютого 2023 року та розірвання шлюбу між сторонами 10 травня 2023 року, не спростовує висновків суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за встановлених у цій справі обставин дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, не встановлено.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Приведені в апеляційній скарзі доводи з огляду на встановлені обставини є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 25 жовтня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: В.Ю. Бєлка

І.В. Кочеткова