ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2763/22 Номер провадження 22-ц/814/2990/23Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Полтавський турбомеханічний завод»

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод"

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2022 року, постановлене суддею Кузіною Ж.В.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом в якому просила стягнути з АТ «Полтавський турбомеханічний завод» заборгованість по заробітній платі в розмірі 25248,23 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 17275 грн.; середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахуноку при звільненні; індексацію заробітної плати та судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в день її звільнення 05 квітня 2022 року відповідач не провів повного розрахунку, а саме не була виплачена заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку.

Внаслідок цього, відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач має виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

16 вересня 2022 року позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог.

В позовній заяві вказала, що після звернення до суду з позовом відповідач 11.07.2022 виплатив їй заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку, тому просила стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2022 по 11.07.2022 в сумі 39638,60 грн. та індексацію в розмірі 7339,92 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» на користь ОСОБА_1 індексацію по заробітній платі в розмірі 7339 грн. 92 коп., середній заробіток за затримку розрахунку в сумі 29181 грн. 60 коп., а всього 36521 грн. 52 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Здійснено розподіл судових витрат.

Не погодившись з даним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржило Приватне акціонерне товариство «Полтавський турбомеханічний завод», просило скасувати його в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що внаслідок введення на території України воєнного стану відповідач зазнав серйозних збитків від чого постраждала його фінансово-господарська діяльність.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2022 року оскаржується лише в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

Рішення місцевого суду в оскаржуваній частині повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки позивача (т. 1, а.с. 8-11).

05 квітня 2022 року ОСОБА_1 звільнена з посади начальника дільниці пакування та комплектування компресорного цеху АТ «Полтавський турбомеханічний завод» за угодою сторін згідно ст. 36 КЗпП України (т.1, а.с. 13).

28 квітня 2022 року позивач направила АТ «Полтавський турбомеханічний завод» заяву про вжиття заходів досудового врегулювання спору, в якій просила виплатити їй до 10.05.2022 заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку, які не були їй виплачені при звільненні (т. 1, а.с. 19-21).

Проте у визначений термін вказана вимога виконана не була.

Заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку була сплачена відповідачем на користь позивача 11 липня 2022 року, що підтверджується матеріалами справи.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, місцевий суд прийшов до висновку про порушення АТ «Полтавський турбомеханічний завод» вимог трудового законодавста та наявність підстав для застосування ст. 117 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, на час ухвалення рішення у даній справі стаття 117 КЗпП України відповідно до змін від 01 липня 2022 року була викладена у наступній редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу (підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені устатті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року справі № 755/12623/19).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Відповідно до довідки щодо розміру заробітної плати позивача, заробітна плата за лютий 2022 року склала 7663 грн. 95 коп., за березень 2022 року - 6510 грн.

Розрахунок розміру середньої заробітної плати:

7663,95 грн. + 6510 грн.=14173 грн. 95 коп.: 34 (робочі дні) = 416 грн. 88 коп. (середньоденна заробітна плата).

З огляду на вищевказані дані місцевим судом було здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який складає 29181 грн. 60 коп. (416 грн. 88 коп. х 70 робочих днів (за період з 05.04. по 11.07.2022 року)).

Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Відповідно до ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51 ,52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав законної сили 24 березня 2022 року, роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Колегія суддів зауважує, що сам по собі воєнний стан не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Війна, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 березня 2023 року в справі № 922/1093/22).

Доказів того, що затримка у виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку відбулася внаслідок ведення бойових дій чи інших обставин непереборної сили відповідачем не надано.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод" залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин