Справа № 466/3003/22
Провадження № 2/466/420/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2023 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Коновал Х.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_4 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ :

18.05.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_4 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, який в подальшому уточнила (22.06.2022р.) та в якому просить суд ухвалити рішення, яким визначити порядок користування земельною ділянкою 1500м.кв. на якій розташований будинок за адресою: АДРЕСА_1 та виділити в користування частину ділянки, яка відповідає частці у праві власності на будинок в межах зазначених в плані розподілу, виготовленому ТзОВ «Геоцентраль», або в інших межах зі збереженням її площі; усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом встановлення огорожі на спільній межі з відповідачем ОСОБА_2 , примусити забрати з ділянки автомобіль відповідача 1 ОСОБА_2 та усі інші речі, розблокувати заїзд з вул. Тіниста та рух по ділянці, не перешкоджати в обробленні ділянки та проведенні комунікацій і вигрібної ями.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 14 травня 2018 року позивач придбала за договором купівлі-продажу №708(д.1)мансардну квартиру на 2 поверсі двоповерхового будинку особнякового типу площею 38,7кв.м(д.2) за вищезазначеною адресою. Будинок з 2007р. розміщується на ділянці 1500м.кв. для його обслуговування, до того прибудинкова ділянка була приблизно 2200м.кв. Ділянка перебуває у спільному користуванні співвласників будинку, належить до комунальної власності, розділена на три зони фактичного користування-розподілу. Будинок історичний, більше 100 років, на 3 квартири, дві 1к. на першому поверсі (№1 та 1а) та позивача 2к. мансардна №4 над ними. Квартира продавалась з землевпорядними документами від 2008р, за якими до неї виділено 532м.кв. земельної ділянки у фактичне користування. На місті виявилося, що 2 різних ділянки, які були у фактичному користуванні попередніх власників квартири позивача, захоплені.

Першу ділянку захопили перші власники квартири родина ОСОБА_7 , які її продали у 2007p., одразу після приватизації, без ділянки. Їх покупці родина ОСОБА_8 , за домовленістю, отримали нову ділянку, яка одразу була захоплена Відповідачем 1.

Позивач, зробивши ремонт, відновлення квартири, будинка, даху, горища, ділянки не має вже 4 роки, що знецінює її квартиру та ускладнює обслуговування будинка. Вказує, що з неї співвласники будинку морально та фізично вибивають нові землевпорядні документи, де б позивач узгодила нову, вже третю ділянку до квартири приблизно 100м.кв., яка в 5 разів менша за реальну ділянку, з якою позивач її купила і яка відповідає частці у праві власності на будинок. План захоплення (д.12).

Наразі майже вся прибудинкова ділянка розділена між відповідачами, вони не визнають законодавство України та права позивача як землекористувача, мотивуючи це своїм довгим терміном проживання, тобто дискримінаційною ознакою за ч.1 cт. 161 КК України.

Позивач п`ята власниця квартири, місцева ріелтор, яка її продавала багато років відверто казала усім потенційним покупцям, що звичайна квартира під ремонт, але не зовсім адекватні сусіди, які не дають власникам користуватися ділянкою, її оформити, через що квартира часто у продажу.

Дві родини ОСОБА_9 - Відповідачі 1 та 2 не визнають право позивача на користування земельною ділянкою, постійно ображають, б`ють, розповсюджують брудні плітки, погрожують фізичною розправою. Вибивають двері, викидають, ламають її речі. Поліція та дільничний не мають спокою через їх постійні неправомірні дії.

Відповідачі намагалися підробити документи та переоформити квартиру позивача на себе за ст. 344 ЦКУ, видаючи себе за сумлінних набувальних володільців чужої квартири, якою вони не володіли взагалі та знали усіх 4 її власників за 11 років. Для цього постійно проникали в квартиру вибиваючи двері та руйнували стіни, стелі, крали лічильники та електропроводку. ОСОБА_10 намагалася спалити квартиру, щоб ніхто її більше не купив, вона мріяла про ділянку від моєї квартири не бажаючи її купувати. Власники ледь встигали ліквідувати наслідки цього постійного вандалізму. Також, щоб ніхто не проживав, вони зламали вуличний туалет, який залишився тільки на плані.

Усі квартири в будинку є окремими інвентарними одиницями, мають свої входи та комунікації, приватизовані. Кв. 1 - ОСОБА_11 : Свідоцтво на право власності від 18.05.2007р. згідно з розпорядженням №25-р.; кв. АДРЕСА_2 : Свідоцтво на право власності від 18.05.2007р.; кв. АДРЕСА_3 : Договір купівлі-продажу №708 від 14.05.2018р.

Співвласники будинку у липні 2007р. створили ОСББ «Незалежність» з метою приватизації спільної прибудинкової земельної ділянки та подальшого виділення своїх часток із спільного майна (д.3.). Загальна площа будинка 109 м.кв.

Частки квартир у спільній власності: кв. АДРЕСА_2 (заг.пл.35,9 м.кв) -32,9% - 33/100;

кв. АДРЕСА_2 (заг.пл.34,4м.кв)-31,6%> -32/100; кв.4 ОСОБА_12 (заг.пл. 38.7м.кв)-35,5% -35/100. Земельні ділянки у користуванні повинні бути 494,474,532м.кв. відповідно, разом 1500м.кв.

Рішенням №409 від 28 лютого 2008 року Брюховицька селищна рада (далі БСР) надала дозвіл на проведення інвентаризації прибудинкової території по АДРЕСА_1 ОСББ «Незалежність» з метою отримання державного акту на право власності на землю (д.4).

У травні 2008 року ТзОВ «Геоцентраль» була виготовлена технічна документація з землеустрою, що до встановлення меж земельної ділянки на місцевості та зареєстрована у Держземагенстві України, ділянка набула кадастровий номер :10:002:098 та технічна документація на земельну ділянку внесена на кадастровий план за цим номером, про що вказано в Довідці про правовий статус земельної ділянки від 19.06.2008 (дод.6). Землевпорядні документи містили: акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки (д. 7); обрис земельної ділянки (д.8); план земельної ділянки (д. 9); кадастровий план земельної ділянки (д.10).

Акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки підписали усі співвласники будинка,

та зовнішні землекористувачі, власники трьох квартир будинку також узгодили і зони фактичного користування кожної квартири відповідно до її частки у праві власності на будинок, ці межи користування - розподілу занесені на план ділянки і за ними планувалось після приватизації виділяти частки квартир із спільної власності (д.9). Тобто це договір фактичного користування у графічному вигляді, який узгодили усі власники квартир. Але співвласники будинку припинили процес приватизації ділянки з метою збереження власних коштів на земельний налог, та через те, що дві родини ОСОБА_9 з 1 та 1а кв. були незадоволені своїми частками на плані. У 2007році вони віддали усю бокову частину спільної прибудинкової ділянки родині ОСОБА_7 , які були першими власниками квартири позивача, яку вони продали, залишивши ділянку собі.

У травні 2007р. усі 3 квартири будинку були приватизовані, 24.01.2007р. родина ОСОБА_7 продали квартиру родині ОСОБА_8 , а ділянку, якою користувалися, всупереч чинному законодавству, новим власникам не передали. Спільна прибудинкова ділянка зменшилася на приблизно 650м.кв. та стала 1500м.кв., відповідно зменшилися і частки кожної з квартир на плані розподілу.

Родина ОСОБА_7 за підтримки Брюховицької селищної ради протизаконно вилучила третину прибудинкової ділянки (650м.кв) на свою користь, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (мати ОСОБА_15 ) написали відповідні заяви що не проти передати їм частину спільної прибудинкової ділянки у користування. Невдовзі Мартинови її приватизували, отримали окремий кадастровий номер та приєднали до АДРЕСА_4 .

Акт узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_16 підписав вже як зовнішній землекористувач. Захоплення ділянки вони мотивували тим, що довго її обробляли та продана ними квартира була у поганому стані і тому вони її дешево продали без ділянки.

Фахівці Брюховицької селищної ради порушили принцип єдності земельної ділянки та нерухомості яка на ній розташована, віддали ділянку сторонній особі, що має тяжкі наслідки. Вони не можуть юридично оформити ділянку, сплачувати земельний податок підтримуючи місто, не можуть будуватись, обслуговувати будинок на належному рівні.

Відповідачі 1 та 2 бажають мати такі ж розміри ділянок яку ОСОБА_7 , а це неможливо через фіксовані межі. На прибудинковій ділянці повинно бути 3 зони розподілу - фактичного користування приблизно по 650м.кв.,по кількості квартир, а не 4 з однією приватизованою.

Такі протизаконні дії Брюховицької селищної ради ведуть до руйнації історичної нерухомої спадщини ОСОБА_17 , жити в особняку без ділянки неможливо, будівля приходить в занепад та руйнується.

ОСОБА_18 , власник захопленої ділянки, розмовляти на цю тему не бажає, телефон для суду не надав, документи не показує. Ще у квітні 2019р., як тільки позивач повідомила, що йде до суду, ця ділянка зникла з Кадастрової карти України, на її місце пересунули інший будинок ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_5 , який розташований навпроти через дорогу, а на його місті утворився пустир. Мартинови фальшують Кадастрову карту України вносячи неправдиві відомості (д. 11). Захоплена ділянка Тіниста, 16 зараз присутня тільки на картах ОСОБА_19 . Також була знищена реєстрація в Держгеокадастрі на цю ділянку та на шмат спірної ділянки, що залишився по АДРЕСА_1 . (д, 6а). Наступні власники квартири родина ОСОБА_8 були незадоволені захопленням ділянки, яка за ч. 1 та 2 cт. 120 ЗК належала їм, хотіли звертатись до суду, але відповідачі запропонували їм нову ділянку з тих 1500м.кв., що залишились при будинку, була зроблена технічна документація, за якою їх нова ділянка 532м.кв розміщувалася по центру (закреслено зеленим), а ділянки двох родин ОСОБА_9 по торцям будинка 494м.кв, ОСОБА_20 (голубе креслення), та 474м.кв. ОСОБА_10 (жовте). ОСОБА_21 ділянка закреслена червоним (д.9).

Хомин- ОСОБА_22 примусили погодитись на нову ділянку, яка значно менше, чим та що захопили ОСОБА_7 . Але і цю другу ділянку майже одразу захопила ОСОБА_10 з родиною.

Родина ОСОБА_8 тривалий час користувалася ділянкою як і їх орендарі, потім вимушені були повернути квартиру банківській установі яка кредитувала її купівлю, банк продав квартиру наступним власникам родині ОСОБА_23 з Рівного у травні 2014 року.

На той час ділянка була захоплена Відповідачем 1 зі співмешканцем ОСОБА_24 , вони не дозволяли встановити паркан, переконували що вони купили квартиру без ділянки і що не дозволять ні приватизувати ні будуватися так як це їх АДРЕСА_6 доводила, що в неї 2 ділянки через купу зареєстрованих в її квартирі та те, що тут проживав її дід. Брюховицька селищна рада її підтримувала, жодних дій, щоб врегулювати земельне питання не вчинила, не зважаючи на численні звернення.

За цих обставин родина ОСОБА_23 вимушена була виставити квартиру на продаж.

Позивач, придбавши квартиру, одразу зіткнулася з тим самим, їй 4 роки доводять, що вона купила квартиру без ділянки, не визнають землевпорядні документи та свої межі фактичного користування, не визнають права користуватися ділянкою, якою користувалися попередні власники квартири позивача, не дозволяють встановити паркан по межі. Позивач не може її обробляти, викошувати, проводити комунікації. Перекопують все що позивач посадить.

ОСОБА_10 з ОСОБА_25 , який не є власником і навіть не зареєстрований у її квартирі, виганяють усі машини з ділянки позивача, блокують її перегороджуючи єдиний заїзд своїм автомобілем (д.13). ОСОБА_25 погрожує зірвати автомобілі знайомих та чинить розправу над ними та позивачем, постійні образи, лайка, бійки. Не дає проводити комунікації та зробити вигрібну яму, перерили усю її ділянку та порубали дерева, розтягнули своє будівельне сміття та не прибирають його, тримають на ділянці свій автомобіль та гнилі дошки, напівзруйнований сарай (д. 13). Наймають трактор та орають ділянку позивача без дозволу (д. 13), знищуючи газон. Зробили вигрібну яму в 7 метрах від колодязя, знищивши його фекальними водами. Добудували самобуд до кухні позивача та вибивши її вікно приліпили дах, через це позивач не може вивести труби та стіна руйнується. ОСОБА_26 не питають дозволу, тільки погрожують та б`ють як типові злодії.

Постійно погрожують вбити, якщо позивач їм не віддасть свою ділянку в наступних землевпорядних документах. Примушують узгодити нову технічну документацію, де б в позивача майже не було ділянки, а усі прибудинкові 1500м.кв. розділені між 2 квартирами ОСОБА_9 .

Позивач вимушена була відкрити 3 кримінальні справи на ОСОБА_27 , у тому рахунку за ст. 197 ч.1 КК України «Самозахоплення земельної ділянки, незаконне будівництво», позивача визнали потерпілою, але вона ділянку не звільняє та намагається знову незаконно будуватися.

На численні звернення Брюховицької селищної ради не реагувала. Землевпорядник Брюховицької селищної ради ОСОБА_28 двічі виїжджав на ділянку, але на неї навіть не дивився, акт обстеження не надав, на прохання привести ділянку у первісний вигляд відповідно до технічної документації не реагував.

Таким чином, між співвласниками будинку виник спір щодо порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок, який належить сторонам на праві спільної часткової власності. Досягти згоди щодо порядку користування вказаною земельною ділянкою співвласники житлового будинку не можуть. Досудове вирішення цього питання також неможливе.

Відповідно до ч.2 cт. 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Ч.1 та 2 cт. 120 ЗК України передбачено, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Крім того, позивач вказує, що ч. 4 cт. 120 ЗК України передбачено, що право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами.

Фактичне користування земельною ділянкою не створює права на неї незалежно від тривалості користування, якщо її не було надано в установленому законом порядку.

Право користування ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомості, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Такий висновок зробив ВСУ в постанові №334/2465/14-ц.

У постанові ВСУ від 11.02.2015р також викладено правову позицію, згідно з якою за відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки слід застосовувати положення ч.4 cт. 120 ЗК, за правилами якої особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Згідно принципу цілісності земельної ділянки із будівлею, яка на ній розташована, право особи на користування земельної ділянки незалежно від її розмірів припиняється із припиненням права власності цієї особи на будівлю (ВСУ у справі №6-2225цс 16).

Відповідно до положень cт. 42 ЗК України, прибудинкова земельна ділянка для обслуговування житлового будинку може бути передана у спільну часткову власність усім співвласникам будинку, яким належать ідеальні його частки.

Суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном (справа № 6-2454цс16, 01.11.17).

У нового власника при переході права власності на будівлю завжди виникають права на земельну ділянку, на якій розташована ця будівля і на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування цієї будівлі (ВСУ у справі № 6-253цс16 від 13 квітня 2016р).

Ч. 5 cт. 319 ЦК України встановлено, що право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого за цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи. Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю, покликаючись на вказані в позовній заяві обставини. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Буковинська С.В. в судовому засіданні позов заперечила та просила у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилася повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзив відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без її участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів.

Представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5 в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмові пояснення, долучені до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Шевченківської районної адміністрації ЛМР в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що позивач ОСОБА_1 14.05.2018 року придбала квартиру АДРЕСА_7 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Амбросійчук Л.В. (а.с.10).

Згідно технічного паспорту від 19.09.2005р. на квартиру АДРЕСА_7 , вказана квартира розташована на мансардному поверсі та складається з 2 кімнат житловою площею 26,0кв.м., кухні площею 7,8кв.м., коридору площею 4,9кв.м, загальна площа квартири 38,7кв.м. (а.с.11).

У вказаному будинку АДРЕСА_1 створено ОСББ «Незалежність», що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 №201845 (а.с.12).

Відповідно до рішення №409, виданого селищним головою Брюховицької селищної ради 28.02.2008 року, надано дозвіл на проведення інвентаризації прибудинкової території по АДРЕСА_1 ОСББ «Незалежність»; землекористувачам через спеціалізовану землевпорядну організацію виготовити технічну документацію з інтвентаризації земельної ділянки для видачі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку; технічну документацію для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку надати на затвердження сесії Брюховицької селищної ради (а.с.14).

З Довідки про правовий статус земельної ділянки №40/01-15/3220 від 19.06.2008 року вбачається, що на звернення ОСББ «Незалежність» Управління земельних ресурсів у місті Львові повідомило, що згідно земельно-кадастрових даних, земельна ділянка площею 0,15га. на АДРЕСА_1 відноситься до земель селища, не наданих у власність і користування. Технічна документація на земельну ділянку ОСББ «Незалежність» в АДРЕСА_1 внесена на черговий кадастровий план за №:10:002:0098 (а.с.16).

Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 18.09.2020 року на звернення позивача ОСОБА_1 встановлено, що відповідно до відомостей Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером №:10:002:0098 державної реєстрації не проходила, інформація про державну реєстрацію правовстановлюючих документів на дану земельну ділянку у Державному реєстрі земель відсутня, документація із землеустрою на згадану вище земельну ділянку у фонд зберігання технічних документацій у Відділ не надходила (а.с.16а).

Крім того, позивачем надано Акт встановлення і узгодження меж спірної земельної ділянки від 2008 року, однак на той час позивач ОСОБА_1 не відносилась до числа землекористувачів земельної ділянки на АДРЕСА_1 (а.с.17-20).

27.10.2022 року співвласники квартирного будинку на АДРЕСА_1 , члени ОСББ «Незалежність» ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , сторони по справі уклали Договір розподілу спільної земельної ділянки на зони (частки) фактичного користування власниками кожної квартири з експлікацією угідь (а.с.155-157).

Окрім того, протоколом загальних зборів членів ОСББ «Незалежність» №1 від 07.11.2022 року, посвідченим приватним нотаріусом Косаревич О.О., (п.3) співвласники будинку узгодили свої межі фактичного користування ділянкою та суперечок стосовно меж не мають; (п.4) співвласники домовились встановлювати паркани між своїми частками ділянки за свій рахунок; (п.5) співвласники домовились зберігати свої речі тільки в межах своїх частин ділянки відповідно до часток фактичного користування та прибрати свої речі з чужих ділянок (а.с.158).

Згідно з ч.1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень-міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Як встановлено судом, спірна земельна ділянка площею 0,15га. на АДРЕСА_1 відноситься до земель селища (смт. Брюховичі), не наданих у власність і користування, а отже повноваження щодо розпоряджання вказаною земельною ділянкою належить до компетенції Брюховицької селищної ради.

Під час розгляду справи судом також встановлено, що Брюховицька селищна рада не приймала рішень щодо передачі у власність або користування позивача земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

У своїх позовних вимогах позивач ОСОБА_1 просить визначити порядок користування земельною ділянкою, площею 1500кв.м. на якій розташований будинок за адресою: АДРЕСА_1 та виділити в користування частину ділянки, яка відповідає частці у праві власності на будинок в межах зазначених в плані розподілу, виготовленому ТзОВ « Геоцентраль», або в інших межах зі збереженням її площі.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст.89 Земельного кодексу України (далі ЗК України) володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів (п. «г» ч.1 ст. 96 ЗК України).

Відповідно до ч.1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок. Витрати на встановлення спільних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними (ч.1 ст. 106 ЗК України).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/1843/18 від 08.02.2023 зазначено, що інститут земельних відносин добросусідства є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.

Відповідно до ч. 2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушень не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною першою статті 88 ЗК України встановлено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 318 ЦК України, кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю повинні застосовуватись до права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

Згідно зі статтями 122- 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Водночас ЗК України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Відповідно до частин 1, 2 статті 120 цього Кодексу, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками та визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16.

Відповідно до роз`яснень, наданих судам у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався, або вона перебувала у користуванні співвласників, і ними не було досягнуто згоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) часток у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 16.04.2004, № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. При пред`явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

Судом встановлено, що згідно Договору від 27.10.2022, між сторонами визначено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . Створення будь-яких перешкод з боку відповідачів у користуванні позивачем спірною земельною ділянкою судом не встановлено та належними і допустимими доказами позивачем не доведено.

Крім того, слід зауважити, що у даній категорії справ належним доказом для виділення в користування частини земельної ділянки є висновок земельно-технічної експертизи. Судом було роз`яснено позивачу про право на призначення земельно-технічної експертизи.

Всупереч цьому, позивачем не заявлялось клопотання про призначення в справі земельно-технічної експертизи, будь-яких інших доказів, висновків експертних досліджень протягом всього періоду перебування справи у провадженні суду позивачем не надано, а також не представлено технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 1500кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд вважає, що оскільки обов`язок по доведенню покладається саме на позивача, що передбачено ст. ст. 12, 82 ЦПК України, а позивач не надав суду варіантів, запропонованих експертом щодо визначення порядку користування спірною земельною ділянкою, виходячи з розміру часток кожного зі співвласників, оформленого у встановленому законом порядку, тобто позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виділення в користування частини земельної ділянки є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом встановлення огорожі на спільній межі з відповідачем ОСОБА_2 , примусити забрати з ділянки автомобіль відповідача 1 ОСОБА_2 та усі інші речі, розблокувати заїзд з вул. Тіниста та рух по ділянці, не перешкоджати в обробленні ділянки та проведенні комунікацій і вигрібної ями, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Разом з тим суд зазначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Частина перша ст. 76 ЦПК України вказує на те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів того, що відповідачі чинили перешкоди в користуванні спірною земельною ділянкою комунальної власності, а також не доведено, що позивач вчиняв будь-які дії, направлені на усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відповідачами в позасудовому порядку.

Положеннями частини другої статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За своїм внутрішнім переконанням суд відзначає, що наявність обставин вчинення співвласниками земельної ділянки по АДРЕСА_1 (відповідачами у справі), перешкод у користуванні земельною ділянкою може прийматись до уваги тільки при наявності первинних та похідних доказів, що зафіксовані сторонніми особами (спостерігачами), органами місцевого самоврядування, органами державної влади за відповідним зверненням позивача.

Доказів виявлення порушень на цій земельній ділянці позивачем до матеріалів справи не долучено.

Також, на підтвердження факту вчинення перешкод у користуванні земельною ділянкою повинні бути надані суду первинні (прямі або непрямі) докази, які відтворюють ланцюжок неправомірних дій відповідачів (триваючого порушення, що є підставою подачі негаторного позову), і як наслідок порушення права співвласника земельної ділянки на користування земельною ділянкою, яка визначена для спільного використання, а потім, як наслідок в порядку захисту свого порушеного права на користування, звернення до правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування, органів державної влади, фіксування протиправних дій за допомогою фото або відеозйомки (речові докази).

Усі ці дії в сукупності є необхідними для встановлення об`єктивної істини у справі, і як наслідок підтвердження обставин, викладених у позовній заяві.

Отже, в зазначеній категорії справ суттєвим питанням, що підлягає встановленню та дослідженню в судовому порядку є те, чи позивач довів належними та допустимими доказами порушення його прав як користувача земельної ділянки.

З огляду на наведене суд констатує, що позивачем належним чином не доведено обставини чинення перешкод відповідачами, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, понесені ОСОБА_1 відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_4 про встановлення порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_8 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_9 .

Відповідач: ОСОБА_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_9 .

Третя особа: Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, м. Львів, вул. Липинського, 11.

Третя особа: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_9 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 жовтня 2023 року.

Суддя О. І. Ковальчук