ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 року м. Чернівці Справа № 727/11709/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Паленчук Лілія Миколаївна,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 липня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Гавалешка П.С., дата складання повного тексту рішення 26 липня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 через представника звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Посилалась на те, що 17.11.2021 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що на час укладення опорюваного правочину не мала наміру відчужувати своє єдине житло, перебувала у важкому стані після коронавірусу, не усвідомлювала значення свої дій та знаючи батька відповідачки планувала отримувати від останнього допомогу й догляд.

Вказує, що планувала укласти договір довічного утримання, а як в подальшому вияснилося, нею було укладено договір купівлі-продажу, укладення якого вона не планувала, так як не отримувала грошові кошти за квартиру, та вказаний правочин не відповідав її волі.

Наголошує, що правочин було укладено внаслідок помилки стосовно правової природи такого та обману зі сторони відповідачки.

На підставі викладеного просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 від 17.11.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Паленчук Л.М., зареєстрований в реєстрі під №1752.

Провадження №22-ц/822/776/23

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21.07.2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Посилається на його незаконність та необґрунтованість, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Наводить обставини, викладені в позовній заяві, та посилається на норми статей 203, 215, 216, 229, 230 ЦК України.

Вказує, що позивач не мала наміру відчужувати своє єдине житло, на час укладення спірного договору перебувала в тяжкому стані після «короновірусу», надіялася на отримання підтримки та догляду, планувала укласти договір довічного утримання, так як коштів при укладенні договору купівлі-продажу не отримувала.

Звертає увагу суду, що спірний договір їй не зачитували, не роз`яснювали наслідки такого, не розуміла, що підписує договір саме такого змісту, нею допущено помилку щодо природи укладеного правочину, неправильного сприйняття фактичних обставин договору.

Наголошує, що такий укладений шляхом обману.

У відзиві на апеляціну скаргу сторона відповідача просить рішення суду залишити без змін, в задовленні апеляійної скраги відмовити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справив в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону відповідає частково.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що стороною позивача не надано доказів, що при укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_1 помилялася щодо природи правочину і що вказана помилка має істотне значення та на момент укладення вказаного договору планувала укласти саме договір довічного утримання.

Вказав також, що сторони обумовили ціну продажу, волевиявлення позивача було вільним, відповідало її внутрішній волі та було направлено на укладення саме договору купівлі-продажу.

Похилий вік позивача, перенесення хвороби (коронавірусу) та відсутність у неї іншого житла не є доказом того, що при укладенні договору особа помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та була зареєстрована по АДРЕСА_1 з 05.11.2013 року, що підтверджується копією паспорта (т.1 а.с.12-14).

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що ОСОБА_1 набула право власності на квартиру по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28.10.2013 року, що також підтверджується копією договору (т.1 а.с.129-130).

Згідно виписки з медичної карти хворого, виданого КНП «Центр первинної медико санітарної допомоги Роша» від 24.11.2022 року, вбачається, що ОСОБА_1 знаходилася на лікування в амбулаторних умовах з 25.10.2021 року по 24.11.2021 року, діагноз: гостра респіраторна хвороба Covid-19 (т.1 а.с.23-25).

17.11.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 .

Пунктом 7 Договору визначено, що продаж вчинено за 353 800 грн, які продавець отримав від покупця в повному обсязі до підписання договору, з дотриманням вимог чинного законодавства.

Пунктом 9 Договору обумовлено, що продавець довела до відома покупця, а покупець взяла до уваги той факт, що відчужене за даним договором нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності та є особистою приватною власністю продавця.

Продавець та Покупець стверджують, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; волевиявлення кожного з них є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; тощо (п.16 Договору).

У пункті 20 Договору сторони підтвердили, що текст договору ними прочитаний, вони не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору (т.1 а.с.16-19).

У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 17.11.2021 року спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1752, виданого 17.11.2021 року, приватним нотаріусом Паленчук Л.М. (т.1 а.с.20).

Обумовлена ціна договору купівлі-продажу також підтверджується звітом про оцінку майна від 17.11.2021 року, проведену на замовлення ОСОБА_1 ТОВ «Метрстрат Групп» (т.1 а.с.131).

З Інформації №Д484332 від 27.01.2023 року Департаменту надання адміністративних послуг вбачається, що ОСОБА_1 знята з реєстрації місця проживання 27.01.2023 року (т.1 а.с.52).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 26.01.2023 року право власності на спірну квартиру по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.2023 року, реєстраційний номер 127 (т.1 а.с.177-178).

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції вирішуючи існуючий спір помилково зазначав спірну квартиру під номером АДРЕСА_1 , оскільки спір виник з приводу квартири АДРЕСА_2 , а також не звернув уваги на те, що вже під час розгляду справи в суді першої інстанції змінився власник спірної квартири, що має суттєве значення для вирішення спору.

Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Так, відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

У пункті 72 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.

Предметом спору в цій справі є визнання недійсним договору купівлі продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка на підставі нього набула прав власника. Після відкриття провадження у справі спірне майно перейшло у володіння третьої особи, не залученої до участі у справі, що стало відомо суду після залучення витягу з Реєстру за клопотанням сторони позивача.

Частина 1 ст.49 ЦПК України вказує, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

За приписами п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі (ч.3 ст.49 ЦПК України).

В силу вимог ч.1 та ч.2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).

Отже, зміна істотних обставин справи, що має значення для обрання належного способу захисту прав позивача та коло відповідачів, до яких виникло права вимоги, відбулися після закриття підготовчого засідання за обставин, яким сприяла бездіяльність позивача в частині не використання права забезпечення позову.

Апеляційний суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу від 17.11.2021 року не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування спірної квартири по АДРЕСА_1 .

Серед способів захисту речових прав ЦК України виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173).

За приписами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18.

У справі, що переглядається, задоволення позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження ним зазначеним майном, отже, такі вимоги самі по собі не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту, зокрема звернення до суду з іншим способом захисту і залученням інших осіб.

Виходячи з обставин цієї справи належним способом захисту позивача буде й звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння до нового власника.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 (пункт 148)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому суд апеляційної інстанції не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином рішення суду необхідно змінити, привівши його мотивувальну частину у відповідність до змісту цієї постанови апеляційного суду, у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 липня 2023 року змінити з підстав викладених в мотивах цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк