Справа № 128/725/23
Провадження № 22-ц/801/1906/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Фанда О. А.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 рокуСправа № 128/725/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Медвецького С. К., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26 липня 2023 року, постановлену у складі судді Фанди О. А., у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку суброгації,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку суброгації. Зазначає, що 25 квітня 2019 року між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ТОВ "Барлінек Інвест" укладено договір страхування наземного транспорту № 74/19-Т/Ж, згідно якого ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» взяло на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки «Рено», д.н. НОМЕР_1 , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. 23 вересня 2019 року сталася ДТП за участю вказаного транспортного засобу та автомобіля марки «Джиллі», д.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 ДТП сталася в результаті порушення Правил дорожнього руху водієм автомобіля «Джиллі», д.н. НОМЕР_2 ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2019 року у справі № 132/3709/19. Вартість відновлювального ремонту склала 254 965,01 грн. На підставі умов договору страхування майна ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відшкодувало на користь страхувальника 252360,01 грн. шляхом перерахування на СТО за вирахуванням франшизи в розмірі 2605 грн. Посилаючись на ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України Про страхування, за змістом яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник, що отримав страхове відшкодування, має до особи відповідальної за завдані збитки. Оскільки, на час ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Джиллі», д.н. НОМЕР_2 не була застрахована, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» має право звернутися за відшкодуванням шкоди до відповідача. Посилаючись на вказані обставини просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь майнову шкоду в розмірі 252360,01 грн. та суму судового збору у розмірі 2684 грн.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26 липня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» суму майнової шкоди в розмірі 252 360,01 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач не винен у вчиненні ДТП, а постанову у справі про адміністративне правопорушення не оскаржував, оскільки юридично не освічений. Також вказує, що у рішення суд першої інстанції пославшись п на ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» помилково зазначив, що перехід права вимоги є суброгацією. На думку позивача зазначені норми терміну «суброгація» не містять, а тому суд порушив норми матеріального права, оскільки вдався до неправильного тлумачення закону.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26 липня 2023 року вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що 23 вересня 2019 року близько 17 год. 30 хв., на відрізку автошляху сполученням між с. Мізяків та с. Гущинці, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Geely CK», д.н.з. НОМЕР_2 , не дотримався бокового інтервалу та допустив зіткнення з автомобілем марки «Renault Duster» д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_2 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Крім того, 23 вересня 2019 року близько 17 год. 30 хв., на відрізку автошляху сполученням між с. Мізяків та с. Гущинці, водій ОСОБА_1 , будучи у часником ДТП, залишив до приїзду працівників поліції місце дорожньо-транспортної пригоди. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ст.ст.122-4,124 КУпАП.

Постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП КУпАП. Постанова набрала законної сили 04 листопада 2019 року та не була оскаржена ОСОБА_1 . Більш того, за змістом постанови ОСОБА_1 визнав свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП,.

Автомобіль «Рено», д.н. НОМЕР_1 , був застрахований на підставі договору страхування наземного транспорту від 25 квітня 2019 року № 74/19-Т/Ж між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ТОВ "Барлінек Інвест". За змістом цього договору ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» взяло на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки «Рено», д.н. НОМЕР_1 , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП.

На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля «Джиллі», д.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 , застрахована не була.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у спірному зобов`язанні відбулася заміна кредитора, а саме, страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є безпідставними виходячи з наступного.

Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (стаття 16 Закону України «Про страхування»).

Тлумачення статті 629 ЦК України вказує на те, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

У статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно із статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України).

У разі наявності юридичних фактів, передбачених статтею 993 ЦК України, відбувається перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: від потерпілого (страхувальника) переходить страховику право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває права кредитора в частині фактичних витрат. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Вживання терміну «перехід» означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок, що «стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».

Таким чином, відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» після виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до особи, відповідальної за шкоду, в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково зазначив у рішення термін «суброгація» та порушив норми матеріального права є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не є винним у скоєнні ДТП, і його вина має буди встановлена в ході розгляду цивільної справи шляхом призначення судової-автотехнічної експертизи не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП КУпАП. Постанова набрала законної сили 04 листопада 2019 року та ОСОБА_1 не оскаржувалась. За змістом постанови, ОСОБА_1 визнав свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Отже, факт вини ОСОБА_1 встановлений судовим рішенням, що набрало законної сили. Більше того, будь-який висновок експерта не може підмінити судове рішення, яким в силу вимог КУпАП, встановлюється вина особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Більше того, Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц дійшла висновку, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, остання обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір (частки) відшкодування.

Аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 визнав свою вину, оскільки є юридично необізнаний, колегію суддів відхиляються, оскільки незнання Закону не звільняє від відповідальності (ч. 2 ст. 68 Конституції України).

Доводи апелянта щодо не підтвердження розміру страхового відшкодування також є безпідставними. Як вбачається зі страхового акту №006.01561319-1 від 08 листопада 2019 року, виконуючи взяті на себе зобов`язання по договору, страховиком - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» прийнято рішення про визнання вказаної події страховим випадком та виплату страхового відшкодування за Договором в розмірі 252360,01 грн., шляхом безготівкового перерахування коштів страхового відшкодування на рахунок ТОВ «Престиж-Авто», що підтверджується платіжним дорученням №65362361 від 13 листопада 2019 року.

При цьому ОСОБА_1 розмір завданої шкоди не оспорював, контрарозрахунку не надав, клопотання про призначення експертизи для визначення розміру завданої шкоди не заявляв.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в порядку ст. ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для скасування якого відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26 липня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за відповідачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач С. Г. Копаничук

судді: С. К. Медвецький

В. В. Оніщук