Дата документу 17.10.2023 Справа № 330/785/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 330/785/20
Провадження №22-ц/807/193/23
Головуючий в 1-й інстанції Федорець С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2022 року, ухвалене у смт Якимівка (повний текст рішення складено 18 лютого 2022 року) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих грошей,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, за наступними підставами. ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 31.05.2010 року. Цією заявою, як вказує позивач, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Розмір кредитного ліміту був збільшений до 15000,00 гривень. Також позивач зазначає про те, що в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 року, починаючи з 181 дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від неповернутого в строк кредиту на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України, які встановлені у розмірі 86,4 % від простроченої суми заборгованості для картки «Універсальна», у розмірі 84,0 % - для картки «Універсальна Голд». У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач, за посиланнями позивача, станом на 31.03.2020 року має заборгованість 52959 гривень 08 копійок, яка складається з наступного: 20329,16 гривень заборгованість за тілом кредиту, 7306,44 гривень заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 22325,43 гривень нарахована пеня, 500,00 гривень штраф (фіксована частина), 2498,05 гривень штраф (процентна складова). На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» вказану заборгованість, та судові витрати у розмірі 2102 гривні 00 копійок судового збору.

Відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 було подано зустрічний позов про стягнення безпідставно набутих коштів з наступних підстав. Так, ОСОБА_1 вказує, що дійсно, 31.05.2010 року він звернувся до ПриватБанку з метою отримання кредитної картки, яку йому було надано за його заявою та якою він користувався до 06.12.2013 року. Станом на цю дату він повністю здійснив розрахунок за кредитом, та надав до Банку заяву з проханням закрити кредитний картковий рахунок. Проте, у 2017 році він дізнався про існування заборгованості перед банком та 27.05.2017 року отримав у банку нову кредитну картку з метою погашення заборгованості і став перераховувати на неї грошові кошти. Загалом, він здійснив на користь банку виплати на суму 11390,21 гривень. Потім, запідозривши, що став жертвою шайхрайської схеми, припинив виплати і у 2021 році отримав позов та додатки, з яких вбачалося, що 01.05.2017 року він нібито здійснив переказ коштів у сумі 14560 гривень ОСОБА_2 , якого ОСОБА_1 не знає і ніяких коштів йому не перераховував. На підставі викладеного, відповідач за первісним позовом просив стягнути на його користь безпідставно отримані від нього Банком грошові кошти у сумі 11390,21 гривень та понесені ним судові витрати у розмірі 10000 гривень.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2022 року, у задоволенні позову Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (місце знаходження: 01001, Україна, м. Київ, вулиця Грушевського, буд. 1Д, ) до ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову адвоката Діденко Володимира Євгеновича (адреса: Україна, Запорізька область, м. Мелітополь, проспект Богдана Хмельницького, буд. 43), який діє в інтересах ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (місце знаходження: 01001, Україна, м. Київ, вулиця Грушевського, буд. 1Д, ) про стягнення безпідставно набутих грошей, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у анкеті-заяві. Заборгованість за кредитним договором, так і дійсність договору не оспорена, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог. Крім того, позивачем підписана довідка про умови кредитування, в якій сторони погодили всі суттєві умови укладеного договору, тому підстави відмови у позові викладені судом першої інстанції є необґрунтованими.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, задля чого подав позивачеві заяву № б/н від 31 травня 2010 року.

Як вбачається з наданої Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки та Довідки про надані відповідачеві кредитні картки, Банком на підставі Договору надання банківських послуг було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі 1000 гривень, цей кредитний ліміт у подальшому було збільшено до 15000 гривень.

Даний Кредитний договір складається, як вказує позивач, з Анкети-Заяви Позичальника, Умов та правил надання банківських послуг.

На підтвердження факту несвоєчасного погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором та наявність у зв`язку з цим заборгованості перед позивачем за тілом кредиту у розмірі 20329,16 гривень позивачем надано виписку по картковому рахунку відповідача.

Проте, з цієї виписки вбачається, що кредитний ліміт відповідача збільшувався за рахунок списання банком страхових платежів та відсотків за використання кредитного ліміту.

Крім того, згідно до виписки, в період з 01.07.2017 року по 01.09.2017 року списання проводилося з банківської картки з номером НОМЕР_2 , термін дії якої, у відповідності до наданої Банком довідки, сплив у лютому 2014 року.

Також, як вбачається з цієї ж довідки, позивачеві було видано дві картки з однаковими номерами НОМЕР_3 , але з різними датами видачі.

При цьому, посилання позивача на те, що 27.05.2017 року є датою випуску картки, а 27.09.2017 року дата її видачі відповідачеві, жодним чином не підтверджені і у довідці банку такі дані не відображені.

Доказів, на спростування доводів відповідача про ненадання йому картки з таким номером у травні 2017 року позивачем надано не було, з документів, наданих представником позивача, взагалі не вбачається дат, коли проводилася видача карток відповідачеві.

При цьому, у наданих позивачем Умовах та Правилах надання банківських послуг, на які посилається позивач, відсутнє поняття «тіло кредиту» та порядок його формування. Однак, у п. 1.1.1.45 визначено, що кредитний ліміт розмір грошових коштів, наданих Банком Клієнтові на строк, обумовлений у договорі, на умовах платності та повернення.

Посилання позивача на те, що за домовленістю з клієнтом Банк збільшує розмір тіла кредиту за рахунок списання обов`язкових платежів, жодним чином, не підтверджені.

Таким чином суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що позивачем не доведено, яким чином було нараховано заборгованість за тілом кредиту у розмірі 20329,16 грн, враховуючи розмір кредитного ліміту, який не перевищує 15000 грн.

Крім того, позивачем до стягнення заявлена сума 7306,44 гривень заборгованість по відсотках, нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України.

При цьому, в обґрунтування такого нарахування, позивач посилається на те, що в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 року, згідно до п. 2.1.1.2.12, починаючи з 181 дня з моменту порушення зобов`язання клієнтом з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від неповернутого в строк кредиту на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України, які встановлені у розмірі 86,4 % від простроченої суми заборгованості для картки «Універсальна», у розмірі 84,0 % - для картки «Універсальна Голд».

Проте, жодних даних у письмових доказах, наданих позивачем, щодо виду кредитної картки, наданої відповідачеві (окрім першої), не міститься, тому неможливо встановити, у якому саме розмірі узгоджені, у відповідності до ч. 2 статті 625 ЦК України, проценти у разі порушення зобов`язання 86,4% або 84%.

Нарахування відсотків у відповідності до правил статті 625 ЦК України здійснюється після спливу строку кредитного договору, який відповідає строку дії кредитної картки.

З довідки ж, наданої позивачем, вбачається що станом на 31.03.2020 року (дата, на яку зроблено розрахунок заборгованості позивачем), строк дії кредитної картки НОМЕР_3 , виданої відповідачеві 27.09.2017 року, не сплив (спливає, у відповідності до довідки, у травні 2021 року).

Крім того, в Умовах та Правилах надання банківських послуг, доданих до позову, відсутні жодні відомості щодо розміру та умов нарахування пені. При цьому, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь пеню у розмірі 22325,43 гривень, проте жодним чином у позовній заяві цю суму не обґрунтовує та не надає на її підтвердження жодного доказу.

Цілком обґрунтованими при цьому є доводи відповідача про те, що з наданого позивачем розрахунку не вбачається, за який період нарахована пеня.

Щодо заявленої Банком вимоги про стягнення штрафів, то, згідно до позовної заяви, штрафи розраховані на підставі п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, проте, ті Умови та Правила, що були надані позивачем, та про які позивач стверджує, що саме з ними був ознайомлений відповідач при підписанні кредитного договору, такого пункту взагалі не містять.

Твердження відповідача про безпідставне отримання суми 11390,21 гривень Банком належними та допустимими доказами підтверджені не були.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання кредитних послуг, у зв`язку з чим 31.05.2010 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

У заяві-анкеті зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

До кредитного договору банк додав Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві відсотки за користування кредитними коштам не зазначені.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за простроченим тілом кредиту, стягнути заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, пеню, штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Так Банк, зокрема, просив стягнути з відповідача заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 7306,44 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Анкета-заява від 31 травня 2010 року та довідка про умови кредитування, які підписані ОСОБА_3 , не містить відомостей щодо погодження сторонами розміру відсотків відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

АТ КБ "ПРИВАТБАНК", обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення вищевказаних відсотків, у позовній заяві посилався на п. 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг (змінений з 01.03.2019), відповідно до якого в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту Клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4 % - для картки «Універсальна», 84, 0% - для картки «Універсальна голд».

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за відсотками згідно ст. 625 ЦК України, не у розмірі, встановленому законом (3% річних), а у розмірі, зазначеному в Умовах та правилах надання банківських послуг (84%).

Проте, як вже зазначалось, Умови та правила банківських послуг, на які посилається позивач, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 31 травня 2010 року.

Ураховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України за процентною ставкою 84%.

Отже, вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України є безпідставними, оскільки позивачем не доведено укладення договору на таких умовах.

Статтею 546 ЦК України визначені види забезпечення виконання зобов`язання, зокрема, за частиною першою вказаною статті виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Враховуючи, що відповідно до ст.549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. У зв`язку із зазначеним суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів.

Що стосується вимог зі стягнення пені, то не дивлячись на те, що умови розрахунку пені визначені у довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем, умови розрахунку пені при відсутності заборгованості за поточним тілом кредиту, довідкою не передбачені, а відповідно їх розмір заявлений до стягнення є недоведеним.

Крім того, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, в зв`язку з чим в даному випадку не має підстав для застосування строку позовної давності.

Такі висновки суду першої інстанції, узгоджуються з правовою позицією викладеною в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №14-131цс19 від 03 липня 2019 року.

Відповідачем у справі не спростовано доводів позивача щодо отримання, використання, в тому числі і погашення кредитних коштів, між тим з розрахунку заборгованості наданого до суду, вбачається, що позивач не має заборгованості за тілом кредиту, при цьому з системного аналізу положень Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку наданих до позову та ч.1 ст.1054 ЦК України слідує, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, яке просить стягнути позивач у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти. Враховуючи, що в підписаних відповідачем документах (анкеті-заяві та Довідці про умови кредитування) відсутня регламентація складових частин поняття "прострочене тіло кредиту", колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів, а тому заборгованість за простроченим тілом кредиту до стягнення не підлягає.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 24 жовтня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков