Провадження № 22-ц/4808/1084/23
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Струтинської Д.В.

учасники справи

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Стецьків Дмитро Мирославович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» на рішення Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 15 червня 2023 року, ухвалене судом у складі судді Антоняк Т.М.,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг», як правонаступника позивача - Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Стецьків Дмитро Мирославович про визнання іпотекодержателем, звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в:

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі ПАТ ««Банк «Фінанси та кредит») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 26 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого останній кредит у розмірі 100 000,00 доларів США, зі сплатою 14% річних,з кінцевим терміном повернення кредиту 26 липня 2022 року.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань 27 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за яким у іпотеку банку було передано нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень № 5, 6, 7, зазначених в плані літерою «А», загальною площею 283,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням договірних зобов`язань за відповідачем ОСОБА_1 виникла заборгованість.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 березня 2012 року заборгованість в розмірі 876 273,68 грн. було стягнуто з відповідача ОСОБА_1 ..

У процесі виконання рішення суду стало відомо, що відповідач всупереч п. 3.3.1 Іпотечного договору, без письмової згоди іпотекодержателя, здійснив переведення у житловий фонд вищезазначених нежитлових приміщень та 04.10.2007 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане Івано-Франківським міським управлінням житлово-комунального господарства, яке 10.10.2007 року було зареєстровано в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації.

05 грудня 2007 року, відповідач без письмової згоди іпотекодержателя, згідно договору купівлі-продажу від 05 грудня 2007 року, здійснив продаж частини предмету іпотеки ОСОБА_3 .

Загальна сума боргу станом на 16 червня 2014 року становить 2 962 495,55 грн. (курс НБУ станом на 16.06.2014р. становить 11,7481 гривень за 1 долар США).

У зв`язку з викладеним позивач просив суд звернути стягнення на житлову квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Стецьків Д. М. за реєстровим №2527 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору 151/07МК від 26 липня 2007р. у розмірі 2 962 495,55 грн шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, яка буде визначена у рамках виконавчого провадження .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 березня 2015 року , залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 березня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 06 липня 2016 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 березня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 липня 2022 року до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг», як правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

05 грудня 2022 року ТОВ «Олком-Лізинг» до суду подало заяву про зміну предмета позову та просило суд визнати ТОВ «Олком-Лізник» як правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» іпотекодержателем відповідню до договору іпотеки від 27 липня 2007 року, укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредита та ОСОБА_1 з метою забезпечення зобов?язань за кредитним договором з 151/97-МК від 26.07.2007 року щодо нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 54,8 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 05 грудня 2007 року.

Звернути стягнення на житлову квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 54,8 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору 151/07МК від 26 липня 2007р. у розмірі 2 962 495,55 грн шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, яка буде визначена у рамках виконавчого провадження .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 червня 2023 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТОВ «Олком - Лізинг» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що 26 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній кредит у розмірі 100 000,00 доларів США, зі сплатою 14% річних. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань 27 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за яким у іпотеку банку було передано нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень № 5, 6, 7, зазначених в плані літерою «А», загальною площею 283,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У період з 27.07.2007 року по 04.10.2007 року ОСОБА_1 діючи всупереч умовам Іпотечного договору, без згоди Іпотекодержателя переобладнав нежитлові приміщення № 5, 6, 7, зазначені в плані літерою «А», загальною плошею 283,7 м кв, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в результаті чого утворилося 4 окремі житлові квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 .

04.10.2007 року ОСОБА_1 отримав 4 свідоцтва про право власності б/н на житлові квартири АДРЕСА_8 (загальна площа 105 м.кв.). №33 (загальна площа 107,5 м. кв.),

АДРЕСА_9 свідоцтва про право власності на квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 . 33, 34 видано нібито на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 18 09.2007 року №456.

Скаржник зазначив, що рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 18.09.2007 року №456, стосується інших об?єктів нерухомості та інших осіб, і не містить жодної інформації щодо об`єкту по АДРЕСА_1 . Тому висновок суду про те, що ОСОБА_1 здійснив переведення у житловий фонд нежитлових приміщень на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 18.09.2007 року №456 та 04.10.2007 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно є помилковими та спростовуються доказами у матеріалах справи.

25.11.2007 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про знищення об`єкту нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень №5, 6, 7, зазначених в плані літерою «А», загальною площею 283,7 кв. м., шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 24.04.2015 року, рішень про надання дозволу на реконструкцію в будинку АДРЕСА_1 , не приймалось, містобудівні умови та обмеження на проведення таких робіт не надавались.

Відповідно до листа Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області від 18.06.2015 року, громадянином ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано жодних документів дозвільного характеру та документів про готовність об`єкта до експлуатації.

05.12.2007 року ОСОБА_1 , достовірно знаючи про можливі наслідки невиконання кредитних зобов`язань, які можуть призвести до звернення стягнення на належне йому майно, відчужив на користь ОСОБА_3 житлову квартиру АДРЕСА_3 .

Скаржник зазначив, що суд залишив поза увагою, висновок експертів №3034/20-28/174/21-28 від 25.01.2021 року згідно якого житлова квартира АДРЕСА_10 , є об?єктом нерухомого майна, який виник внаслідок реконструкції частини нежитлового приміщення № 5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Різниця у площах квартири АДРЕСА_4 та нежитлового приміщення №5 пояснюється відмінностями у підрахунках площ для житлових та громадських приміщень відповідно до ДБН, а саме: ДБН В.2.2-15-2005, додаток В (обов`язковий), п. В.6 та ДБН В.2.2-9-99, додаток п.Д.5.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №643/17966/14-ц, оскільки в даній справі іпотечний договір за своїм змістом передбачав наявність житлових квартир в житловому будинку, і в іпотеку було передано не кожну окремо взяту квартиру, а багатоквартирний будинок в цілому.

У справі яка розглядається в іпотеку було передано нежитлове приміщення, а зміст іпотечного договору встановлював пряму заборону іпотекодавцю здійснювати, в тому числі. реконструкцію чи переобладнання предмету іпотеки без згоди іпотекодержателя. Житлова квартира АДРЕСА_4 , яка с предметом позову утворилася внаслідок незаконних дій іпотекодавця, без відома та волевиявлення іпотекодержателя.

Щодо застосування судом першої інстанції строків позовної давності, скаржник зазначив, що представником ОСОБА_4 ОСОБА_5 подано до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності та просили суд відмовити у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимоги ТОВ «Олком - Лізинг» про визнання іпотекодержателем нерухомого майна жодна з сторін не заявляла.

Зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень та застосував наслідки спливу позовної давності до двох вимог позивача.

Крім того, скаржник зазначив, що судом залишено поза увагою, що відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за наявності порушеного права особи.

ТОВ «Ллком-Лізинг» в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції при розгляді справи не застосував висновки Верховного Суду з приводу іпотечних спорів щодо правонаступництва за договором іпотеки. При набутті права власності на об`єкт іпотеки відбувається автоматична заміна іпотекодавця у правовідносинах відповідно до Закону України «Про іпотеку». При цьому добросовісність набуття ним права власності на предмет іпотеки не має значення в силу приписів ст.23 Закону України «Про іпотеку».

Скаржник посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 зазначив, що враховуючи зміст іпотечного договору, у якому викладено іпотечне застереження про можливість позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення не предмет іпотеки, визнання об`єкта предметом іпотеки забезпечить реалізацію іпотекодержателем своїх прав щодо предмета іпотеки, який зазнав змін технічних характеристик внаслідок дій відповідача.

Скаржник послався на недобросовісність відповідачів, оскільки ОСОБА_1 , достовірно знаючи про можливі наслідки невиконання кредитних зобов`язань, які можуть призвести до звернення стягнення на належне йому майно, відчужив на користь ОСОБА_3 житлову квартиру АДРЕСА_3 .

Скаржник вважає, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу по своїй правовій природі є фраудаторним правочином, оскільки вчинений на шкоду кредитору/іпотекодержателю, тому що на момент його вчинення ОСОБА_1 будучи боржником за кредитним договором та іпотекодавцем за Договором іпотеки, знав про існування заборгованості перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Олком-Лізинг», а його дії направлені виключно на уникнення відповідальності перед кредитором щодо погашення заборгованості та унеможливлення самого кредитора вчинити дії на звернення стягнення на предмет іпотеки. Дії ОСОБА_1 полягають у реалізації свого права розпорядження майном, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а тому такі дії є формою зловживання своїм правом. ОСОБА_1 , як попередній власник предмету іпотеки уклав правочин з зметою унеможливити задоволення вимоги кредитора за рахунок майна цього власника. Скажник вважає, що оскільки предмет іпотеки спочатку було незаконно переобладнано з нежитлового фонду в житловий, а в подальшому відчужено без згоди іпотекодержателя, ТОВ «Олком-Лізинг», як правонаступник ПАТ «Банки «Фінанси та Кредит» є дійсним і законним іпотеко держателем нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 та належить ОСОБА_3 на праві власності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 зазначила, що право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04.10.2007 року. Право власності ОСОБА_1 на дану квартиру також зареєстровано в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації 10.10.2007 року. У випадку переконання скаржника про набуття права власності ОСОБА_1 на дану квартиру з порушенням встановленого порядку, скаржнику необхідно звертатись до суду з позовом про оскарження права власності ОСОБА_1 на дану квартиру.

Вважає безпідставними посилання скаржника на те, що висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц не підлягають застосуванню, оскільки квартира АДРЕСА_3 не може бути самостійним предметом іпотеки, а може бути лише часткою нерухомого майна, яке є предметом іпотеки.

Крім того, представник зазначила про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 06.01.2009 року позивачем було направлено відповідачу першу вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором. 28.12.2010 року позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором та 14.03.2012 року по справі ухвалено рішення. У зв`язку з невиконанням зазначеного рішення суду, позивач звернувся з даним позовом до суду, але з пропуском строку позовної давності, оскільки позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання від 15 лютого 2009 року та протягом трьох років до 15 лютого 2012 року, проте до суду звернувся лише 19 вересня 2014 року.

Звертає увагу суду, що звернувшись із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості 23 грудня 2010 року, який розглянутий по суті, банк перервав строк позовної давності у справі щодо погашення останнім спірної кредитної заборгованості. Однак не зважаючи на те, що строки позовної давності були перервані 23.12.2010 року, при зверненні 19.09.2014 року до суду із позовом у цій справі щодо тієї ж суми кредитної заборгованості, але шляхом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк пропустив строк позовної давності.

Представник ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем квартири

Оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 05.12.2007 року у реєстрі були відсутні відомості про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, вважає відсутні правові підстави для задоволення вимоги про визнання ТОВ «Олком-Лізинг» як правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» іпотекодержателем відповідно до договору іпотеки від 27.07.2007 року, адже ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири АДРЕСА_3 , оскільки придбала на законних підставах і не могла знати про її відношення до будь-яких фінансових зобов`язань ОСОБА_1 . На час придбання її довірителькою вказаної квартири у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №15839371 від 05.12.2007 року відомості щодо реєстрації іпотеки відсутні, вказана квартира під забороною не перебувала. За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень, що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнала, вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

У судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, в силу положень ч.8 ст.128 ЦПК України є належним чином повідомлений.

В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Стецьків Д. М., не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 та третьої особи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_3 та нежитлові приміщення, що є предметом іпотеки, за характеристиками мають відмінності у площах (54,8 кв.м. та 283,7 кв.м. відповідно), технічних характеристиках (наявність окремих кімнат, кухні, вікон та інших елементів житлового приміщення), підставах набуття на них права власності попереднім власником ОСОБА_1 та відсутність на плані мезоніну приміщення з ідентичною спірній квартирі конфігурацією, площею та інженерними елементами. Вказана квартира не може бути предметом іпотеки за договором іпотеки від 27 липня 2007 року, що є підставою для відмови у позові.

Суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 26 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 151/07-МК, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 100 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,00 % на рік, з кінцевим терміном повернення кредиту до 26 липня 2022 року (т. 1, а. с. 5-7).

01 вересня 2008 року сторони уклали додаткову угоду № 1 про внесення змін до пунктів 4.2 та 4.3 розділу 4 кредитного договору щодо порядку нарахування та терміну сплати відсотків (т. 1, а. с. 12).

На забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 27 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень № 5, 6, 7, позначених у плані літерою «А», загальною площею 283,7 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 8-11).

Відповідно до пункту 1.3 договору іпотеки право власності на предмет іпотеки підтверджено: договором купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченим 26 липня 2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М. В., за реєстровим № 522-Д, зареєстрованим у державному реєстрі правочинів за № 4352002, зареєстрованим в Івано-Франківському ОБТІ згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 липня 2007 року № 15377575, реєстраційний № 18924732, у реєстрову книгу № 6ф, номер запису 1112.

Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 15377640, виданим 26 липня 2007 року Івано-Франківським ОБТІ, реєстраційний № 18924732, предмет іпотеки має загальну площу 283,7 кв. м вартістю 143 268,00 грн.

Відповідно до витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек на підставі зазначеного договору іпотеки до реєстру внесено запис про іпотеку, реєстраційний номер 5380940, об`єкт обтяження: нежитлові приміщення № 5, 6, 7, що розташовані АДРЕСА_1 , номер за РПВН: 18924732 (т. 1, а. с. 81).

Згідно з пунктом 3.3.1 іпотечного договору іпотекодавець має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його призначення і за умови його зберігання. Іпотекодавець не має права використовувати предмет іпотеки для будь-яких інших цілей без письмової згоди на це від іпотекодержателя.

Іпотекодавець зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов`язанням з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найм, не передавати в наступну заставу тощо), не видавати довіреності на користування та розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від іпотекодержателя (пункт 3.4.5 іпотечного договору).

Зі змісту розрахунків банку заборгованість позичальника за кредитним договором станом на 16 червня 2014 становила 2 962 495, 55 грн, з яких: 5444, 08 дол. США, що в еквіваленті становить 639 614, 50 грн, - строкова заборгованість за основним боргом, 31450, 47 дол. США, що в еквіваленті становить 369483, 27 грн, - прострочена заборгованість за основним боргом, 534,45 дол. США, що в еквіваленті становить 6278, 77 грн, - строкова заборгованість за відсотками, пеня-1 643287, 89 грн (т.с.1 а.с.18-20).

Право іпотеки виникло у позивача на підставі укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавцем договору іпотеки від 27 липня 2007 року, предметом іпотеки за яким були нежитлові приміщення №5, 6, 7, позначені в плані літерою «А», загальною площею 283,7 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 без письмової згоди іпотекодержателя провів реконструкцію нежитлових приміщень № 5, 6, 7, загальною площею 283,7 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у результаті чого предмет іпотеки було переобладнано в чотири житлові приміщення, у тому числі й квартиру АДРЕСА_3 . та отримав свідоцтва про право власності на нерухоме майнно.

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2007 року ОСОБА_1 продав зазначену квартиру ОСОБА_3 (т.с.1 а.с.15-17).

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні від 25 січня 2021 року № 3033/20-28/173/21-28, житлова квартира АДРЕСА_10 , є об`єктом нерухомого майна, який виник внаслідок реконструкції частини нежитлового приміщення № 6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Різниця у площах квартири АДРЕСА_4 та частини нежитлового приміщення № 6 пояснюється відмінностями у підрахунках внутрішніх площ для житлових та громадських приміщень відповідно до ДБН, а саме: ДБН В.2.2-15-2005 додаток В (обов`язковий) п.В.6 та ДБН В.2.2.-9-99, додаток Д (обов`язковий) п.Д.5. (т. 4, а. с. 186-191).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ПАТ « Банк «Фінанси та кредит» заборгованість у розмірі 876273, 68 грн за кредитним договором №151/07-МК від 26.07.2007 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні від 25 січня 2021 року № 3033/20-28/173/21-28, житлова квартира АДРЕСА_10 , є об`єктом нерухомого майна, який виник внаслідок реконструкції частини нежитлового приміщення № 6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Різниця у площах квартири АДРЕСА_4 та частини нежитлового приміщення № 6 пояснюється відмінностями у підрахунках внутрішніх площ для житлових та громадських приміщень відповідно до ДБН, а саме: ДБН В.2.2-15-2005 додаток В (обов`язковий) п.В.6 та ДБН В.2.2.-9-99, додаток Д (обов`язковий) п.Д.5. (т. 4, а. с. 186-191).

Верховний Суд України у постанові від 06 липня 2016 року у вказаній справі зазначив, що квартира АДРЕСА_3 не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки створена з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів. Тому висновок суду першої інстанції про те, що вказана квартира не може бути предметом іпотеки не відповідає встановленим по справі обставинам. І в цій частині доводи апеляційної скарги є слушними.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 233/2021/19. За такими критеріями суд повинен визначати подібність відносин з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Висновки викладені у постанові ВП Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки їх сформульовано у справі, фактичні обставини якої є відмінними від обставин справи, що переглядається.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц).

Згідно з ч.1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема в позасудовому порядку, переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 зроблено висновок, що: - виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру не впливає на чинність іпотеки. Іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; - запис про іпотеку не може бути відновлений із моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя; - за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають; - у випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишилася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя; - у справі з належною вимогою (зокрема, про визнання прав іпотекодержателя) суд має враховувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження.

Судом встановлено, що у порушення умов договору іпотеки ОСОБА_1 без письмової згоди іпотекодержателя провів реконструкцію нежитлових приміщень, у результаті чого предмет іпотеки було переобладнано в чотири житлові приміщення, у тому числі у спірну квартиру, та у подальшому відчужив її. Спірна квартира не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки вона створена з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів.

Договір іпотеки від 27 липня 2007 року не припинив свою дію, а основне зобов`язання залишається невиконаним.

У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №344/984/15-ц зазначено, що «у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання законної сили рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. При цьому запис про іпотеку не може бути відновлений із моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотеко держателя».

З урахуванням викладеного, вимоги ТОВ «Олком- Лізинг» про визнання позивача іпотекодержателем нерухомого майна є ефективним способом захисту.

Разом з тим,у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 зазначено, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Відповідно до пункту 7.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню.

ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 5 грудня 2007 року.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Судом встановлено, що на момент придбання спірного нерухомого майна відомості щодо іпотеки у відповідному реєстрі були відсутні, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави, довідкою приватного нотаріуса від 05 грудня 2007 року (т.с.1 а.с.91-93).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

При розгляді справи у суді першої інстанції ТОВ «Олком- Лізинг» не доводив недобросовісності набуття ОСОБА_3 спірної квартири, хоча, виходячи з характеру цивільно-правового спору, саме позивач мав довести недобросовісність кінцевого набувача під час набуття у власність спірного майна як визначальну підставу для задоволення вимоги про визнання позивача іпотекодержателем нерухомого майна.

Під час розгляду справи позивачем не надано суду доказів, того, що відповідачка ОСОБА_3 на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири діяла недобросовісно, не надано суду доказів, які б свідчили про те, що договір купівлі продажу від 05.12.2007 року квартири АДРЕСА_3 має ознаки «фраудаторності», тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів вважає, що вимоги позивача про звернення стягнення на спірну квартиру є похідними від вимог позивача про визнання іпотеко держателем спірної квартири, тому вони не підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясував обставини справи, порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог ТОВ «Олком -Лізинг».

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга ТОВ «Олком-Лізинг» підлягає задоволенню частково, однак враховуючи, що у задоволенні заявлених вимог позивачу відмовлено, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 червня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заявлених вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Стецьків Дмитро Мирославович про визнання іпотекодержателем нерухомого майна, звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2023 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський