КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/6475/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, посилаючись на те, що з 27 червня 2004 року вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Подружні відносини сторін припинились з квітня 2020 року, з цього часу вони проживають окремо і вона подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. Дитина залишилася проживати разом з нею, проте відповідач не бере участі в утриманні спільного сина.

Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Однак, такий рівень вона самостійно не в змозі забезпечити, тому батько дитини, який є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти в сумі 10 000,00 грн з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

Позивачка зазначала, що від першого шлюбу має сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який також знаходиться на її утриманні, так як його батько не сплачує аліменти, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам.

Відповідач із 30 жовтня 2007 року зареєстрований як фізична особа-підприємець за видом діяльності «код КВЕД 47.82 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям». Відповідно до даних Реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 застосовує спрощену систему оподаткування та відноситься до ІІ групи платників податку. Відповідач має декілька торгівельних місць на ринках м. Києва, де реалізує взуття та аксесуари. Такий вид діяльності залежить від сезону, а тому дохід завжди не постійний.

Враховуючи наведене, позивачка вважала доцільним і достатнім стягувати з відповідача аліменти на дитину в розмірі по 10 000,00 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення сином повноліття.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року справу № 753/10871/20 передано на розгляд за підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 31 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 7 000,00 грн щомісячно, починаючи з 06 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Допущено негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 27 січня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що місцем реєстрації дитини ОСОБА_3 є місце проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 , отже фактично доказово підтверджено, що син постійно проживає разом з ним. Позивачка без його згоди змінила місце проживання дитини, яка не досягла десятирічного віку. Суд першої інстанції взяв до уваги недопустимий доказ - акт про фактичне проживання особи, одержаний із невідомих джерел з порушенням порядку, встановленого законом, для штучного перекручування обставин справи щодо місця проживання дитини. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що дитина проживає з позивачкою є неправильним, а тому обґрунтовані підстави для задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення аліментів відсутні.

Відзив позивачки на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції, 27 червня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, під час якого у них народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Подружні відносини між сторонами припинилися, вони проживають окремо та спільне господарство не ведуть.

Спільний син ОСОБА_6 проживає разом з матір`ю, що підтверджується Актом про фактичне проживання особи, згідно якого починаючи з 10 травня 2020 року за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживають ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 30 жовтня 2007 року зареєстрований як фізична особа-підприємець за основним видом діяльності «код КВЕД 47.82 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям».

Згідно інформації Головного управління ДПС у Київській області від 05 серпня 2022 року щодо сум/джерел виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 за період з 01 липня 2020 року по 31 березня 2022 року, становить 375 547,00 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з огляду на встановлені обставини справи, ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік та потреби дитини, взявши до уваги докази щодо фактичного матеріального становища відповідача, зважаючи на обов`язок обох батьків щодо утримання дитини, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини в розмірі 7 000,00 грн щомісячно, починаючи з дати звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступних міркувань.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).

Статтею 161 СК України передбачено, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

У відповідності до роз`яснень, наданих у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Отже, правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов`язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частини перша, друга статті 181 СК України).

Відповідно до положень статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення.

Отримувати необхідний і достатній розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку (частини друга, третя статті 182 СК України).

Згідно із частиною першою статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

З аналізу наведених правових норм, можна дійти висновку, що відповідач зобов`язаний утримувати спільну з позивачем дитину і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя нарівні з позивачем.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, встановивши на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у сторін є малолітній син, який після припинення шлюбних відносин батьків проживає з позивачкою та фактично знаходиться на утриманні матері, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, а відповідач є особою працездатного віку, яка має як регулярний дохід від підприємницької діяльності, з урахуванням стану здоров`я і матеріального становища дитини та її батьків, дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності покладення на відповідача аліментного зобов`язання у вигляді щомісячної сплати аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 7 000,00 грн на утримання своєї дитини на користь позивачки, що відповідатиме інтересам сина, сприятиме його нормальному розвитку та не поставить його батька у скрутне матеріальне становище.

На спростування зроблених судом висновків відповідач не навів в апеляційній скарзі доводів, які б були підтвердженні письмовими доказами, про неможливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, а матеріали справи не містять відомостей щодо незадовільного стану його здоров`я або скрутного матеріального становища, наявності у нього утриманців або інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру стягуваних аліментів, відтак він спроможний надати матеріальну допомогу дитині на належному рівні.

Згідно із вимогами статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За частиною третьою статті 181 СК Україниза рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин першої, другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

За змістом статті 179 СК України аліменти можуть виплачуватися на ім`я батьків або інших законних представників дитини, які розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Колегія суддів відмічає, що як відповідач, так і позивачка зобов`язанні в однаковій мірі та у відповідності до вимог чинного сімейного законодавства утримувати свою дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати їй гарні умови для проживання та виховання, у тому числі забезпечувати матеріально.

Стягнення аліментів має ціль - найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками.

Колегія суддів визнаєпомилковими доводи апеляційної скарги про те, що сам факт реєстрації сина за місцем проживання відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову.

Аліменти стягуються на користь того із батьків, з ким фактично проживає дитина. Для підтвердження факту проживання дитини із позивачем можуть подаватись належні і допустимі докази.

Так, позивачка подала до суду акт про фактичне місце проживання дитини, який був складений у червні 2020 року і підписаний сусідами позивачки. На спростування цього акту і факту проживання дитини разом із матір`ю, а також на доведення обставин проживання дитини з батьком, відповідачем не було надано жодного доказу. Всі його заперечення зводились лише до того, що дитина зареєстрована за місцем проживання батька.

Вапеляційній скарзі відповідач не наводить доводів на спростування висновків суду щодо проживання дитини із матір`ю, фактично визнає цей факт, але помилково вважає, що сам факт реєстрації місця проживання дитини з батьком звільняє його від обов`язку утримувати свого сина та є підставою для відмови у задоволенні позову матері про стягнення аліментів на дитину із батька.

З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень чинного сімейного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 серпня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній