Постанова

Іменем України

30 жовтня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/9762/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 03 березня 2023 року

в складі судді П'ятничук І. В.

у цивільній справі №759/18979/22 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КП "Українська житлова компанія"

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2

про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг

У С Т А Н О В И В:

В грудні 2022 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "КП "Українська житлова компанія" (далі - ТОВ "КП "Українська житлова компанія", Товариство), посилаючись на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконували своїх зобов'язань за договором про надання житлово-комунальних послуг, звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за отримані житлово-комунальні послуги у період з 01.11.2018 по 01.11.2021 у розмірі 11 054,25 грн, 3% річних та інфляційних втрат в сумі 1 717,43 грн.

Позовна заява мотивовна тим, що 27.08.2015 між ТОВ "КП "Українська житлова компанія" та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 укладено договір про надання послуг з утримання та управління будинком, спорудами та прибудинковою територією.

Вказував, що з 20.11.2015 по 09.11.2021 відповідачі були власниками квартири АДРЕСА_2 та в цей період за цією ж адресою отримували послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Поруч з цим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належним чином не виконували свого обов'язку щодо оплати за отримані послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка за період з 01.11.2018 по 01.11.2021 становить 11 54,25 грн та підлягає сплаті відповідачами.

Також вказував, що у зв'язку з простроченням відповідачами оплати за отримані послуги останні на підставі ст. 625 ЦК України зобов'язані сплатити інфляційні втрати в сумі 1 239,94 грн та 3% річних в сумі 477,49 грн.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав та подав відзив. Заперечував проти позову з тих підстав, що позивач не довів заявлених вимог, не подав беззаперечних доказів фактичного надання послуг з управління будинком та прибудинковою територією та розрахунку послуг.

Разом з відзивом на позовну заяву ОСОБА_1 подав заяву про застосування строку позовної давності, в якій посилався на те, що позивач 26.11.2021 звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості, за наслідками розгляду якої ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.11.2021 відмовлено у видачі судового наказу.

Вказував, що звернення позивача 26.11.2021 до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу з оплати житлово-комунальних послуг є перериванням позовної давності.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2023 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом не взято до уваги висновки Верховного Суду щодо переривання перебігу позовної давності.

Вважав, що оскільки позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу, то перервася строк позовної давності і новий строк позовної давності розпочався 26.11.2021. Тому позовні вимоги знаходяться поза межами позовної давності, оскільки згідно розрахунку заборгованості позивача заборгованість виникла за період з 01.11.2018 по 01.11.2021.

Суд не врахував, що на підтвердження встановленого розміру тарифу до позову не надано жодного належного доказу.

Також суд не врахував, що згідно наданих позивачем довідок про нарахування та сплату по особовому рахунку тариф було неодноразово змінено (збільшено), але доказів, на підставі яких рішень вносилися зміни до тарифу, позивачем до суду не подавалося.

За наведених обставин просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги на рішення суду від 03.03.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи шляхом отримання на електронну адресу, вказану ним в апеляційній скарзі, копії ухвали про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується звітом про підтвердження ОСОБА_1 отримання електронного листа (а. с. 96, 119).

Відповідачка ОСОБА_2 також належним чином повідомлена про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду від 03.03.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а. с. 116).

Від відповідачки ОСОБА_2 не надходило відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач також належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду від 03.03.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а. с. 99).

Заперечючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив. В обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги зазначив, що є помилковими твердження скаржника про пропуск строку позовної давності, оскільки за приписами Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, а також під час дії воєнного стану, визначені в ст. 257-259 ЦК України строки продовжується на строк дії карантину; на строк дії воєнного стану.

Також в обґрунтування відзиву зазначив, що тарифи за якими вираховувалася плата за послуги з управління та утримання будинку встановлені відповідно до вимог закону, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Спір у даній справі не належить до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; ціна позову не перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а відтак справа розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до п. 1 ст. 9 розділу 1 Статуту ТОВ «КП «Українська житлова компанія», останнє провадить свою діяльність з метою отримання прибутку, зокрема (але не виключно), здійснює управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту в Україні.

27 серпня 2015 року між ТОВ «КП «Українська житлова компанія» (виконавець) та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з утримання та управління будинком, спорудами та прибудинковою територією №4/105 (далі - Договір), згідно п. 1.1. якого, предметом договору є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання та управління будинком, спорудами та прибудинковою територією у житловому багатоквартирному будинку АДРЕСА_3 , відповідно до затверджених у встановленому законом порядку та цим договором та додатками до нього структури тарифів, періодичності, строків та обсягів надання послуг, звітів щодо виконаних обсягів робіт та використаних коштів, а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені договором.

Відповідно до пункту 2.1. Договору, розрахунковим періодом є календарний місяць.

Пунктом 2.2. Договору визначено, що платежі за договором вносяться споживачем на поточний рахунок виконавця не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим.

Згідно з пунктом 3.2. Договору, споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені Договором строки, в розмірах визначених цим Договором, чинним законодавством України.

В Додатку №1 до Договору визначено складові тарифу послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, розрахованих згідно з постановою КМУ від 20.05.2009 №529 за адресою: будинок АДРЕСА_3 .

Судом також встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договору купівлі-продажу квартири від 19.11.2021, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 09.12.2015 по 09.11.2021 були співвласниками по 1/2 частині квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності виданого 09.12.2015 Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 162 ЖК Української РСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачем на підтвердження встановленого розміру тарифу до позову не надано жодного належного доказу, оскільки як вже вказувалося вище, на підтвердження обставин надання послуг з утримання будинку ТОВ "КП "Українська житлова копанія" долучила до позовної заяви Договір та Додаток №1 до Договору, в якому визначено складові тарифу з утримання будинків і спору та прибудинкових територій, розрахованих згідно з постановою КМУ від 20.05.2009 №529 (а. с. 15). Зокрема в Додатку №1 до Договору визначено, що тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (з ПДВ) становить 3,57 грн/м.кв.; тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для 1 поверху - 3,11 грн/м.кв.

Отже, доводи скаржника про відсутність доказу встановленого розміру тарифу спростовуються матеріалами справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів на підставі яких рішень вносилися зміни до тарифу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на дату укладення договору), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на дату укладення Договору), залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:

перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/'тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг;

друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Згідно з частиною 2 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на дату укладення Договору)визначенні обов`язки виконавця, які він повинен виконувати про надання житлово-комунальних послуг.

Серед обов`язків виконавця, які переліченні у вище зазначеній нормі Закону, відсутній серед іншого такий обов`язок, як затвердження тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в органах місцевого самоврядування.

Як вбачається зі змісту Договору про надання послуг з утримання та управління будинком, спорудами та прибудинковою територією №4/105 від 27.08.2015, при його укладенні сторони керувалися п. 3 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на дату укладення Договору) та визначили тариф - 3,57 грн/м2, що підтверджується Додатком №1 до Договору.

Складові тарифу послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, розраховано згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 №529 «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», про що також зазначено в Додатку №1 до Договору.

26 травня 2017 року були внесені зміни до тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що було зареєстровано в Головному територіальному управлінні юстиції у місті Києві 02 червня 2017 року №109/1701 (Розпорядження №633 виконавчого органу Київської міської державної адміністрації).

Крім цього, пунктом 1.2. Договору визначено, що виконавець надає послуги відповідно до встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг.

З наведеного слідує, що тариф за яким нараховувалась плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відповідачам є таким, що встановлений відповідно до норм чинного законодавства і його зміна (збільшення) відбувалася відповідного до рішення органу місцевого самоврядування. А тому доводи скаржника про не надання позивачем рішення, на япідставі якого було зміно розмір тарифу колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не є підставою для скасування рішення суду.

Більш того, колегія суддів враховує, що відповідачі не надали доказів того, що вони разом або кожний окремо зверталася до ТОВ «КП «Українська житлова компанія» із заявами щодо неправильного нарахування плати за житлово-комунальні послуги та проведення відповідного перерахунку або доказів не надання позивачем передбачених договором послуг чи послуг неналежної якості.

Твакож в матеріалах справи відсутні докази, що рішення органу місцевого самоврядування щодо зміни тарифу оскаржувалося відповідачем до суду.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про не доведення позивачем обставин законності зміни тарифу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідачі не сплачували за отримані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка за період з 01.11.2018 по 01.11.2021 становить 11 054,25 грн. На підтвердження розміру заборгованості, позивач - ТОВ "КП "Українська житлова компанія" надав розрахунок заборгованості станом на 01.11.2021, з якого вбачається, що загальна сума заборгованості становить 12 771,68 грн, з яких: 11 054,25 грн - заборгованість за отримані послуги; 477,49 грн - 3% річних; 1 239,94 грн - інфляційні втрати.

Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачами заборгованості за отримані послуги з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 11 054,25 грн.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, щодо переривання перебігу позовної давності, оскільки положення ч. 3 ст. 264 ЦПК Укураїни скаржник трактує неправильно та на власний розсуд.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що позивач 26.11.2021 звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості з оплати послуг за утримання будинку та прибудинкової території. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.11.2021 відмовлено у видачі судового наказу.

Частиною третьою статті 264 ЦК України визначено, що після переривання перебігу позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз ч. 3 ст. 264 ЦК України вказує на можливість продовження строку позовної давності шляхом пред`явлення лише частини вимоги, якщо за характером відповідного зобов`язання припускається можливість виокремлення такої частини. Тобто, навпаки, строк позовної давності продовжувався для позивача у даному випадку, про що також неодноразово вказував Верховний Суд у своїх постановах, в тому числі й тих, на які посилається ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ №392 від 20.05.2020, №500 від 17.06.2020, №641 від 22.07.2020, №760 від 26.08.2020, №956 від 13.10.2020, №1236 від 09.12.2020, №104 від 17.02.2021, №405 від 21.04.2021, №611 від 16.06.2021 .

З урахуванням епідемічної ситуації в регіоні з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2021 року на території України установлено карантин згідно з Постановами КМ України №392 від 20.05.2020, №500 від 17.06.2020, №641 від 22.07.2020, №760 від 26.08.2020, №956 від 13.10.2020, №1100 від 11.11.2020, №1236 від 09.12.2020, №104 від 17.02.2021, №405 від 21.04.2021, №611 від 16.06.2021, №855 від 11.08.2021, №981 від 22.09.2021, №1336 від 15.12.2021.

Як вже неодноразово вказувалося вище, позивач пред'явив вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.11.2018 по 01.11.2021, а з даним позовом звернувся до суду 26 грудня 2022 року.

Водночас, з урахуванням наведених вище положень закону слід дійти висновку, що позов пред'явлено в межах трирічного строку позовної давності, оскільки на час подання позовної заяви в грудні 2022 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом.

Інших доводів апеляційна скарга не містить в частині позовних вимог про стягнення основного боргу. Також апеляційна скарга взагалі не містить доводів незгоди з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат та поруч з цим в прохальній частині скарги відповідач просить скасувати рішення суду повністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду про стягнення заборгованості за отримані послуги з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 11 054,25 грн є законним та обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції правильно застосував положення ч. 2 ст. 625 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачів суми інфляційних втрат та 3% річних в загальному розмірі 1 717,43 грн.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська