Справа № 439/362/22 Головуючий у 1 інстанції: Бунда А.О.
Провадження № 22-ц/811/1664/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2023 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 08 травня 2023 року, у справі за позовом керівника Золочівської окружної прокуратури в інтересах Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Національного природного парку «Північне Поділля» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівників,

В С Т А Н О В И В:

в березні 2022 року керівник Золочівської окружної прокуратури, діючи в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (далі Міністерство), Національного природного парку «Північне Поділля» (далі - НПП «Північне Поділля»), звернувся в суд з вказаним позовом, в подальшому зміненим та уточненим, до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з останнього шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення працівників в сумі 55 513 грн 73 коп., до якої входять кошти в сумі 26 007 грн 63 коп., виплачені на користь ОСОБА_2 і в сумі 29 506 грн 10 коп. грн., виплачені на користь ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову зазначав, що внаслідок порушення відповідачем, який працював на посаді директора НПП «Північне Поділля», трудового законодавства, які полягали у не нарахуванні без обґрунтування окремим працівникам премій, безпідставному притягненні працівників до дисциплінарної відповідальності та незаконному звільненні працівників, Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України, НПП «Північне Поділля» понесено фінансові збитки на суму 106 326 грн 25 коп. у вигляді штрафів, сплат судових зборів та інших платежів за рішенням судів, оплатою вимушених прогулів, виконавчих зборів. Зокрема, наказом директора НПП «Північне Поділля» ОСОБА_1 № 3-О від 20 січня 2021 року ОСОБА_3 звільнено з посади старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу НПП «Північне Поділля». Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 05 травня 2021 року визнано протиправним та скасовано наказ Національного природного парку «Північне Поділля» від 20 січня 2021 року № 3-О «Про звільнення ОСОБА_3 » На підставі рішення суду ОСОБА_3 поновлено на роботі та стягнуто з НПП «Північне Поділля» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 30 січня 2021 року по день поновлення на роботі у розмірі 29 506 грн 10 коп.

Окрім цього, наказом директора НПП «Північне Поділля» Кийка А.О. №5-о від 02 січня 2021 року звільнено ОСОБА_2 із посади начальника відділу рекреації НПП «Північне Поділля». Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 15 квітня 2021 року ОСОБА_2 поновлено на роботі в НПП «Північне Поділля» та стягнуто 26 007 грн 63 коп. на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вищевказані кошти були виплачені НПП «Північне Поділля» ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Вважає, що відповідач винен у заподіяній шкоді у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу та несе повну матеріальну відповідальність за вказані дії. Водночас, зазначає, що у прокурора виник обов`язок виконати субсидіарну функцію щодо захисту інтересів держави у бюджетній сфері, оскільки НПП «Північне Поділля» неналежно виконує обов`язок щодо захисту державного бюджету, що полягає у пасивній поведінці щодо стягнення шкоди, завданої внаслідок незаконних звільнень працівників, так як із відповідним позовом до суду щодо стягнення вказаних сум із ОСОБА_1 не зверталося, що свідчить про неналежне виконання своїх повноважень. Зазначає, що Міністерство для виконання завдань щодо захисту довкілля та природних ресурсів, отримавши кошти з Державного бюджету, розподіляє їх між відповідними підпорядкованими установами та підприємствами, які фінансуються з Державного бюджету і є підзвітними та піднаглядними даному Міністерству. До таких підприємств відноситься НПП «Північне Поділля». Відтак, бюджетні кошти, стягнуті з НПП «Північне Поділля» є фактично бюджетними коштами Міністерства.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 08 травня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України в особі Національного природного парку «Північне Поділля» шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення працівників, в сумі 55 513 грн 73 коп., до якої входять кошти в сумі 26 007 грн 63 коп., виплачені на користь ОСОБА_2 і в сумі 29 506 грн 10 коп., виплачені на користь ОСОБА_3 .

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь Львівської обласної прокуратури сплачений судовий збір в сумі 2 481 грн 00 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що пред`явлений позов є обґрунтованим та підставним.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в червні 2023 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бродівського районного суду Львівської області від 08 травня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час вирішення позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі НПП «Північне Поділля» не враховано, що до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в судах державних підприємств, яким є НПП «Північне Поділля».

Щодо позовних вимог в інтересах Міністерства, вказує, що останнє є неналежним позивачем у справі, і це є самостійною підставою для відмови в позові.

Зазначає також про те, що відсутні підстави для покладення на нього відповідальності у виді відшкодування збитків, адже відсутня вина у їх спричинені.

В липні 2023 року від Золочівської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання залишити рішення Бродівського районного суду Львівської області від 08 травня 2023 року без змін, а скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 працював на посаді директора НПП «Північне Поділля» на умовах контракту з 09 квітня 2019 року по 28 січня 2021 року.

В період перебування відповідача на посаді директора НПП «Північне Поділля» ним виданий наказ №5-о від 20 січня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_2 », яким ОСОБА_2 звільнено з посади начальника відділу рекреації з 29 січня 2021 року.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 15 квітня 2021 року (справа № 439/260/21) позов ОСОБА_2 до НПП «Північне Поділля» про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу задоволено. Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника відділу рекреації НПП «Північне Поділля». Стягнуто з НПП «Північне Поділля» на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26 007 грн 63 коп. Вказана сума визначена без утримання прибуткового податку і обов`язкових платежів. Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та виплату середнього заробітку в межах одного місяця в сумі 10 795 грн 60 коп. допущено до негайного виконання. Стягнуто із Національного природного парку «Північне Поділля» в користь держави судовий збір в сумі 908 грн 00 коп. Рішення набрало законної сили.

16 квітня 2021 року в.о. директора НПП «Північне Поділля» М.Єргуньовою видано наказ № 31-о від 16 квітня 2021 року про поновлення на роботі ОСОБА_2

НПП «Північне Поділля» на підставі рішення суду від 15 квітня 2021 року виплатило на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26 007 грн 63 коп.

В період перебування відповідача на посаді директора НПП «Північне поділля» ним виданий наказ №3-о від 20 січня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_3 », яким ОСОБА_3 звільнено з посади старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу з 29 січня 2021 року.

05 травня 2021 року Бродівським районним судом Львівської області винесено рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до НПП «Північне Поділля», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Професійна первинна профспілкова організація НПП «Північне Поділля» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, (справа № 439/261/21) яким позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ НПП «Північне Поділля» від 20 січня 2021 року № 3-о «Про звільнення ОСОБА_3 », поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу НПП «Північне Поділля». Стягнуто з НПП «Північне Поділля» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 січня 2021 року по день поновлення на роботі у розмірі 29 506 грн 10 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з НПП «Північне Поділля» на користь ОСОБА_3 908 грн 00 коп. сплаченого судового збору. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_3 . Рішення вступило в законну силу.

14 травня 2021 року в.о. директора НПП «Північне Поділля» М.Єргуньовою видано наказ № 42-о від 14 травня 2021 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_3 ».

НПП «Північне Поділля» на підставі рішення суду від 05 травня 2021 року виплатило на користь ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 29 506 грн 10 коп.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Факт незаконного звільнення працівників встановлений судами й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників.

Таким чином, службова особа, яка видала накази про звільнення працівників, які у подальшому визнано незаконними та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що відповідач повинен відшкодувати НПП «Північне Поділля» матеріальну шкоду у розмірі середнього заробітку, який стягнуто судовими рішеннями з підприємства на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та сплачено на користь останніх саме НПП «Північне Поділля».

Доводи апеляційної скарги у цій частині спростовуються матеріалами справи та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Звертаючись до суду з позовом, керівник окружної прокуратури пред`явив такий в інтересах Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Національного природного парку «Північне Поділля».

Щодо представництва прокурором інтересів Національного природного парку «Північне Поділля».

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 вказаного Закону в редакції, чинній на час подання позову до суду, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Абзац третій частини третьої цієї статті в редакції, чинній на час подання позову до суду, передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Беручи до уваги викладене, заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову до суду, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень.

У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У контексті цього засадничого положення відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Подібний висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21).

До повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств. При цьому інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19). Тому інтереси державного підприємства можуть не збігатися з інтересами держави, яка має статус засновника (вищого органу) такого підприємства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Національний природний парк «Північне Поділля» є бюджетною, неприбутковою, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою, яка фінансується за рахунок державного бюджету, та створений відповідно до Указу Президента України від 10 лютого 2010 року № 156 «Про створення Національного природного парку «Північне Поділля».

Наведене дає підстави колегії суддів вважати, що Національний природний парк «Північне Поділля» не є тим суб`єктом права, представництво інтересів якого (в тому числі в суді) може здійснюватися прокурором, на підставі положення статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Аналогічний висновок щодо неможливості представництва прокурором інтересів Національного природного парку «Північне Поділля» в суді зроблено Верховним Судом в постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 439/1141/21 (провадження № 61-7546св22).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу (частина перша статті 377 ЦПК України).

За встановлених обставин, рішення суду в частині позовних вимог керівника Золочівської окружної прокуратури в інтересах Національного природного парку «Північне Поділля» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівників слід скасувати, а позов прокурора в цій частині залишити без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України, як такий, що поданий від імені заінтересованої особи, особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Щодо представництва прокурором інтересів Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України.

У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18).

Захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень. З метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставою для звернення прокурора до суду.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

З матеріалів справи убачається, що на виконання частини четвертої статті 56 ЦПК України прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України, яке, за його твердженнями, полягає у незвернені з вказаним позовом.

Національний природний парк «Північне Поділля» є бюджетною, неприбутковою, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою, яка фінансується за рахунок державного бюджету, та створений відповідно до Указу Президента України від 10 лютого 2010 року № 156 «Про створення Національного природного парку «Північне Поділля» і є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення. Парк віднесено до сфери управління Міндовкілля.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2020 року № 614 Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України (Міндовкілля) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міндовкілля є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує: формування та реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, екологічної та в межах повноважень, передбачених законом, біологічної і генетичної безпеки; формування та реалізує в межах повноважень, передбачених законом, державну політику у сфері лісового та мисливського господарства; формування державної політики: - у сфері розвитку водного господарства, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів; - у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр; - у сфері управління зоною відчуження і зоною безумовного (обов`язкового) відселення, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи, зняття з експлуатації Чорнобильської АЕС та перетворення об`єкта «Укриття» на екологічно безпечну систему, а також здійснення державного управління у сфері поводження з радіоактивними відходами на стадії їх довгострокового зберігання і захоронення (далі - поводження з радіоактивними відходами); - щодо здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частини перша та друга статті 4 ЦПК України).

Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу (частина четверта статті 136 КЗпП України).

Працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу (пункт 8 частини першої статті 134 КЗпП України).

Про те, що відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, неодноразово зазначалось Верховним Судом у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 401/1387/17-ц (провадження № 61-37363св18), від 20 червня 2019 року у справі № 462/8925/14 (провадження № 61-13847св18), від 06 грудня 2018 року у справі № 474/658/16-ц (провадження № 61-18198св18), від 10 жовтня 2018 року у справі № 371/1165/16-ц (провадження № 61-20542св18), від 23 квітня 2018 року у справі № 335/7848/15-ц (провадження № 61-1209св18).

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134, статті 237 КЗпП України матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому, у випадках, коли незаконне звільнення або незаконне переведення мало місце за рішенням колегіального органу, керівник цього органу може нести зазначену матеріальну відповідальність в тому разі, коли рішення було прийняте внаслідок його винних протиправних дій.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України).

Загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Системний аналіз положень вказаних актів дає підстав стверджувати, що Міндовкілля як вищестоящий в порядку підлеглості орган щодо НПП «Північне Поділля» вправі подавати позов про стягнення в порядку регресу з працівника матеріальної шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, лише у випадках, коли службова особа (працівник) винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу на момент подання позову є керівником чи заступником керівника такого підприємства, установи, організації. У разі, коли на момент подання позову така особа не є керівником чи заступником керівника або взагалі не є працівником такого підприємства, установи, організації, саме вони є належними позивачами в таких справах, адже шкода заподіяна безпосередньо їм, оскільки саме ними проведено оплату працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Таке тлумачення узгоджується з поняттям представництва у цивільному праві, оскільки виключає ситуацію звернення з таким позов роботодавця, від імені якого діє керівник, до самого себе як працівника, що було б нерозумним.

Близькі за змістом висновки щодо суб`єктного складу учасників таких справ викладено в постановах Верховного Суду від: 14 травня 2018 року у справі № 156/722/16-ц (провадження № 61-20744св18); 23 жовтня 2019 року у справі № 401/1745/16-ц (провадження № 61-22009св18); 30 червня 2021 року у справі № 766/13189/20 (провадження № 61-19700св20); 19 грудня 2022 року у справі № 686/11075/21 (провадження № 61-3135св22); 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20 (провадження № 61-56св 22); 11 жовтня 2023 року у справі № 158/2727/20 (провадження № 61-20614св21).

Тобто, Міндовкілля не є уповноваженим державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, а саме не наділене правом пред`явлення позову про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Таким суб`єктом є безпосередньо юридична особа, якій заподіяна така шкода, а за обставинами цієї справи, такою особою є НПП «Північне Поділля», проте позов прокурора пред`явлений в інтересах цієї особи залишено без розгляду.

Проте, наведене не позбавляє можливості пред`явлення вказаного позову належними суб`єктом, без посередництва прокурора.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача.

Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Це є самостійною підставою для відмови в позові. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9).

У пункті 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в підпунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, підпунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункті 26 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, пункті 21 постанови від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункті 35 постанови від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, підпункті 8.5 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20).

Частинами третьою п`ятою статті 56 ЦПК України визначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

У пункті 9.2. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21 (провадження № 12-1гс22) викладено такий висновок щодо застосування норми права: «За змістом статей 42, 46, 53, 56 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду».

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4 та 5 частини третьої статті 175 ЦПК України).

У разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення (частина п`ята статті 175 ЦПК України).

За сформульованих позовних вимог та характеру спірних правовідносин, колегія суддів доходить висновку, що Міндовкілля є неналежним позивачем у справі, що переглядається.

Наведене дає підстави колегії суддів вважати, що за таких обставин, суду першої інстанції слід було відмовити в задоволенні вказаних вимог саме з підстав визначення прокурором у спірних відносинах не уповноваженого органу (пред`явлення позову в інтересах неналежного позивача), а не вирішувати в цій частині спір по суті.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 757/54445/18-ц (провадження № 61-9744св21), від 21 грудня 2021 року у справі № 752/24263/17 (провадження № 61-14770св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 127/9143/19 (провадження № 61-15145св20), від 08 грудня 2021 року у справі № 757/26707/17-ц (провадження № 61-4460св20), від 21 квітня 2022 року у справі № 761/28061/17 (провадження № 61-4046св19).

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відтак, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, судове рішення в частині позовних вимог керівника Золочівської окружної прокуратури в інтересах Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівників скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні, а в частині позовних вимог керівника Золочівської окружної прокуратури в інтересах Національного природного парку «Північне Поділля» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівників скасувати, із залишення позову в цій частині без розгляду.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з прокуратури на користь особи, що подала апеляційну скаргу слід стягнути сплачений за її подання судовий збір у розмірі 3 721 грн 50 коп.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 08 травня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог керівника Золочівської окружної прокуратури в інтересах Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівників відмовити.

Позовні вимоги керівника Золочівської окружної прокуратури в інтересах Національного природного парку «Північне Поділля» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівників залишити без розгляду.

Стягнути із Золочівської окружної прокуратури на користь ОСОБА_1 3 721 (три тисячі сімсот двадцять одну) грн 50 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич