Провадження № 2/752/2148/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04.10.2023 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі головуючого по справі судді - Мазура Ю.Ю.

за участю секретаря - Луценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОПТ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа: ОСОБА_2 про визнання Договору про відступлення права вимоги б/н від 10.12.2012 та Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 частково недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОПТ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа: ОСОБА_2 про визнання Договору про відступлення права вимоги б/н від 10.12.2012 та Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 частково недійсним.

В якості обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що 27.12.2006 між позичальником ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено споживчий кредитний договір № ML-009/920/2006, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 62000 доларів США зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 13,99% річних. 27.12.2006 з метою забезпечення виконання зобов`язання за споживчим кредитом, між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № PCL-009/920/2006, згідно якого ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитним договором передала у іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та належить позивачу на праві приватної власності. За твердженням відповідача-2 до складу зазначеного кредитного портфелю входить кредитний договір позичальника ОСОБА_2 № ML-009/920/2006 від 27.12.2006. 10.12.2010 між банком і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н. 10.12.2010 між банком і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги. За твердженням відповідача-2 до складу відступлення права вимоги за договором входить договір іпотеки (майнової поруки) № PCL-009/920/2006 від 27.12.2006, за якими позивач віддала в іпотеку банку вказану квартиру в забезпечення виконання кредитних зобов`язань за кредитом позичальника. Позивач зазначає, що про укладення договорів відповідачі не повідомляли і жодних підтверджуючих документів на адресу позивача не надсилали. Зауважує, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 10.12.2010 не містить інформації щодо відступлення права вимоги за кредитним договором саме позичальника ОСОБА_2 . Крім того, договір про відступлення права вимоги б/н від 10.12.2010 не містить доказової бази та істотних умов щодо відступлення права вимоги саме за іпотечним договором позичальника ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, позивач просить визначити частково недійсним договір про відступлення права вимоги б/н від 10.12.2010, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною та зареєстрований 10.12.2010 у реєстрі за № 9590 та договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 10.12.2010, укладені між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» в частині відступлення права вимоги за споживчим кредитним договором № ML-009/920/2006, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 та за договором іпотеки (майнової поруки) № PCL-009/920/2006 від 27.12.2006, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.12.2021 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОПТ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа: ОСОБА_2 про визнання Договору про відступлення права вимоги б/н від 10.12.2012 та Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 частково недійсним - передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва.

У квітні 2022 року вищезазначена цивільна справа надійшла до Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.05.2022 року відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Надала до суду заяву, в якій просить провести розгляд справи без її участі.

Відповідач-1 Публічне акціонерне товариство «ОПТ Банк» в судове засідання не з`явились, свого представника до суду не направили, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Представник відповідача-1 надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за їх відсутності та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач-2 Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» в судове засідання не з`явились, свого представника до суду не направили, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Представник відповідача-2 надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за їх відсутності та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направив, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що між позичальником ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено споживчий кредитний договір № ML-009/920/2006, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 62000 доларів США зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 13,99% річних.

27.12.2006 з метою забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитним договором передала у іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та належить позивачу на праві приватної власності.

10.12.2010 між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким АТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-009/920/2006 від 27.12.2006, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2

10.12.2010 між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого Банк передав та відступив Фактору Сукупність прав за договором іпотеки № PCL-009/920/2006 від 27.12.2006, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.09.2014 у справі № 755/27827/13-ц позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-009/920/2006 від 27.12.2006 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № ML-009/920/2006 від 27.12.2006 в сумі 55673,43 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17.06.2014 становить 654056,69 грн., відсотків за користування кредитними коштами в сумі 6046,42 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17.06.2014 становить 71033,91 грн., пеню за прострочення виконання зобов`язань в сумі 100000,00 грн та судовий збір в сумі 3654,00 грн, а всього 828744,960 грн.

Вказане рішення набрало законної сили 03.12.2014.

Постановою Апеляційного суду від 06.11.2019 у справі № 755/13805/16-ц апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, а саме: рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.05.2017 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» шляхом проведення прилюдних торгів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-009/920/2006 від 27.12.2006, визначивши початкову ціну продажу вказаної квартири 1430138,00 грн.

Вказаним судовим рішенням також встановлено та досліджено правомірність відступлення права вимоги за кредитним договором № ML-009/920/2006 від 27.12.2006 та за договором іпотеки № PCL-009/920/2006 від 27.12.2006 від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна». ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося в суд з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у вересні 2016. Позивач ОСОБА_1 під час судового розгляду справи № 755/13805/16-ц, починаючи ще з вересня 206, не заявляла вимог щодо визнання договору про відступлення права вимоги від 10.12.2010 та договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 частково недійсним та не спростувала правомірність укладення вказаних договорів. А з позовною заявою про визнання договору про відступлення права вимоги від 10.12.2010 та договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 частково недійсним позивач ОСОБА_1 звернулась лише в листопаді 2021.

Таким чином, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.09.2014 у справі № 755/27827/13-ц та постановою Київського апеляційного суду від 06.11.2019 у справі № 755/13805/16-ц вже були встановлені обставини щодо відступлення права вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.09.2014 у справі № 755/27827/13-ц та постановою Київського апеляційного суду від 06.11.2019 у справі № 75513805/16-ц встановлено та досліджено судом правомірність відступлення права вимоги за кредитним договором № ML-009/920/2006 від 27.12.2006 від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Отже, ознаками договору факторингу є: 1) фактор (новий кредитор) надає послуги з фінансування діяльності клієнта (первісний кредитор) шляхом надання в його розпорядження коштів; 2) такі послуги надаються за винагороду у вигляді здійснення клієнтом (первісний кредитор) відповідної плати послуг фактора (новий кредитор); 3) грошові кошти передаються в рахунок грошової вимоги клієнта (первісного кредитора) до третьої особи (боржника).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 756/668/15-ц (провадження № 61-153св18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) також викладено правові висновки про те, що після направлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення кредитної заборгованості та, відповідно, припинення дії кредитного договору права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості у кредитному зобов`язанні, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами не існує домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Щодо твердження позивача про відсутність ліцензії у ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт; клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності; фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами-підприємцями.

Частина 1 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» містить норму про те, що «юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ».

Таким чином, відповідно до статей 4, 5, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати повноваження на надання фінансової послуги факторингу.

Як встановлено ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» обов`язковість ліцензування, в редакції, що була чинна на дату укладення договорів від 10.12.2010, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

В частині 2 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам.

Таким чином, в редакції, що була чинна на дату укладення оскаржуваних договорів від 10.12.2010, чітко визначений перелік видів діяльності, які потребують ліцензування, до такої діяльності надання факторингу не відноситься.

Тобто, на момент укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 та договору про відступлення права вимоги від 10.12.2010, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мали свідоцтво про реєстрацію фінансової установи № 241 від 03.12.2009, на підставі якого Факторингова компанія мала право здійснювати такий вид фінансових послуг як надання факторингу без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства України, про що зазначено в Додатку до свідоцтва про реєстрацію фінансових установ. А відсутність у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ліцензії на здійснення операцій валютними цінностями, є необхідною при укладенні кредитних валютних договорів, проте право вимоги за кредитними договорами, яке перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договорами від 10.12.2010, не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 752/6159/16-ц, від 14.05.2018 у справі № 522/19477/16-ц.

За правилом статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто за наведеним загальним правилом до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у зобов`язанні, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір факторингу є підставою для сингулярного правонаступництва, в силу якого не відбувається припинення попереднього кредитного зобов`язання. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу - на стороні кредитора - у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного з їх учасників. Отже, у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі відступлення права вимоги новий кредитор замінює собою особу у всіх правах, що існували на момент здійснення відступлення і не припинилися внаслідок такої заміни кредитора у зобов`язанні.

Визначаючи, що зобов`язання переходить до нового кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, необхідно враховувати, що відступлення таких прав є неможливим лише стосовно недійсних вимог (тобто лише в разі недійсності самого правочину, в силу якого виникло кредитне зобов`язання).

Зміст зобов`язання як правовідношення визначається сукупністю певних прав та обов`язків, відповідно, у разі описаного відступлення права вимоги до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредитору. А отже, у спірних правовідносинах обсяг прав визначається обсягом прав, пов`язаних із обов`язком з повернення суми кредиту і виконанням усіх похідних від цього зобов`язань.

Наведене не стосується конкретного розміру та грошового вираження вимог за усіма складовими такого зобов`язання, оскільки в силу такого відступлення права вимоги відбувається перенесення на нового кредитора усіх прав, що випливають із договору, укладеного первісним кредитором з боржником, окрім тих, що нерозривно не пов`язані з особою первісного кредитора.

Таким чином суд приходить до переконання, що позивачем не наведено обґрунтованих підстав, що в момент вчинення оскаржуваного договору порушено його права та/або інтереси як не сторони цього правочину.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що відповідачі виконали всі вимоги, які є необхідними для дійсності договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 та договору про відступлення права вимоги від 10.12.2010.

З урахуванням наведеного, зважаючи на вимоги до ефективності захисту порушеного права, принципу неможливості захисту права, що не є порушеним, підставою для відмови у задоволенні позову є недоведеність факту порушення прав позивача в результаті укладення оспорюваних договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОПТ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа: ОСОБА_2 про визнання Договору про відступлення права вимоги б/н від 10.12.2012 та Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 частково недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Ю.Ю. Мазур