Номер провадження 2/754/228/23
Справа №754/1811/21
РІШЕННЯ

Іменем України

06 жовтня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.

секретаря судового засідання Довгань Г.А.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Сініциної О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сімї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Позов обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем Деснянським районним судом м. Києва встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.10.2010 по 30.11.2016 включно. У період перебування у шлюбі у сторін по справі народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12.11.2011. Однак, наразі між позивачем та відповідачем виникла необхідність щодо офіційного встановлення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , оскільки досягти згоди мировим шляхом з відповідачем не вбачається можливим, відповідач не йде на контакт з позивачем, та існують реальні загрози щодо психологічного травмування дитини зі сторони відповідача. Враховуючи зазначене, позивач, яка діє в інтересах дитини - ОСОБА_3 вимушена звернутися до суду про визначення місця проживання дитини, та просить суд врахувати поважні підстави позовних вимог, задовольнити позовні вимоги, на підставі виходячи з фактичних обставин справи, а саме: за адресою АДРЕСА_1 прописані та проживають позивач та спільна дитина позивача та відповідача - ОСОБА_3 .. Право власності на квартиру належить в рівних долях між позивачем та відповідачем, а саме: 1/2 нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 . За період спільного проживання, у відповідача спостерігаються прояви нестійкої психологічної поведінки, агресії, прояви помсти та психологічного насилля. Позивач неодноразово була змушена викликати поліцію до відповідача з приводу не лише психологічного насилля, сварки, погрози, агресії), а й застосуванням фізичного насилля. Позивач зверталася із скаргами під час спільного проживання з відповідачем однією родиною щодо побиття, а саме: 18.10.2015 приблизно о 11.00 год, щодо застосування фізичного насилля, за висновками спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 19.10.2015 № 1998/ж встановлено, що у ОСОБА_1 мали місце ушкодження у вигляді синців та віднесено до Легких тілесних ушкоджень. Фактично позивач зі своєю донькою, яка проживає разом з нею, постійно піддаються психологічному та фізичному насиллю зі сторони відповідача. Відповідач має окреме житло, яке також належить на праві власності 1/2 позивачу та відповідачу. При цьому, позивач не чинить перешкоди відповідачу щодо проживання в спільній сумісній власності позивача, пропонує укласти мирову угоду щодо вирішення майнового питання та припинення психологічного насилля над нею та донькою. Також, відповідач не приймає участі у житті доньки, її вихованні, не цікавиться її повсякденням, не надає добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини.

На підставі викладеного позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 08.02.2021 р., відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

11.05.2021 на адресу суду надійшов відзив відповідача в якому він вказав, що вважає позовну заяву не обгрунтовану та не підкріплена належними та допустимими доказами, якби не було зі сторони батька контролю за вихованням дитини, то рідна мати (позивачка) її вже давно віддала на виховання до інтернату. З наведеного хоче зробити висновок, що позивачка намагається отримати рішення суду для позбавлення батька (відповідача) бачити рідну доньку, для отримання для позивачки матеріальної вигоди, при чому не враховувати інтереси дитини, тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

31.05.2021 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач вказала, що не згідна з викладеними фактами у відзиві, вважає його необгрунтованим та не підтвердженим належними та допустимими доказами.

09.06.2021 відповідач подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_2 , за місцем проживання батька за теперішнім місцем проживання.

25.06.2021 на адресу суду надійшли заперечення відповідача по первісному позову на відповідь на відзив, в якому вказав, вважає заперечення на відзив не обгрунтованими та не підкріпленими належними та допустимими доказами, якби не було зі сторони батька контролю за вихованням дитини, то рідна мати (позивачка) її вже давно віддала на виховання до інтернату. З наведеного хоче зробити висновок, що позивачка намагається отримати рішення суду для позбавлення батька (відповідача) бачити рідну доньку, для отримання для позивачки матеріальної вигоди, при чому не враховувати інтереси дитини, тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

29.12.2021 від Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов висновок від 28.12.2021 № 102/02/38-7987 щодо визначення місце проживання малолітньої дитини, в якому вказали, що діючи виключно в найкращих інтересах дитини, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за недоцільне визначення місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2

17.08.2022 на адресу суду надійшли додаткові пояснення позивача в якому просила визначити місце проживання малолітньої доньки за місцем проживання матері позивачки за первісним позовом, за вказаними обставинами в позовній заяві, у відповіді на відзив та додаткових поясненнях.

02.03.2023 на адресу суду надійшло клопотання щодо заслуховування думки дитини.

Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 02.03.2023 дане клопотання задоволено, зобов`язано сторону позивача по первісному позову для заслуховування думку дитини, забезпечити явку дитини для з`ясування думки дитини.

05.06.2023 на адресу суду надійшло клопотання про відмову від зустрічної позовної заяв.

Ухвалою суду від 07.08.2023 року у закритті провадження у справі у зв`язку з відмовою від позову за зустрічним позовом - відмовлено, зустрічну позовну заяву залишено без розгляду.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, в той же час подав відзив, в якому позовні вимоги не визнає та просив в задоволенні їх відмовити.

Представник третьої особи служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, надіслав через канцелярію суду клопотання про розгляд справи без участі їх представника.

Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечує представник позивача.

Так, заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи‚ суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обтавин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у період перебування у шлюбі позивача та відповідача по справі народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12.11.2011.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з вимогами ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають о У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки.

Відповідно до ст. 11 Закону України Про охорону дитинства , сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України , вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Відповідно до матеріалів справи встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 прописані та проживають позивач та спільна дитина позивача та відповідача - ОСОБА_3 .. Право власності на квартиру належить в рівних долях між позивачем та відповідачем, а саме: 1/2 нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року №11, судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України " вказано, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, порядку спілкування діда й баби з онуками, якщо батьки не підкоряються рішенню органів опіки і піклування з цих питань, спорів між батьками про місце проживання дітей, вимог про відібрання батьками дітей в інших осіб, про позбавлення або поновлення батьківських прав та інших спорів, пов`язаних із вихованням дітей, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні.

Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частиною 3 ст. 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

29.12.2021 від Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов висновок від 28.12.2021 № 102/02/38-7987 щодо визначення місце проживання малолітньої дитини, в якому вказали, що діючи виключно в найкращих інтересах дитини, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за недоцільне визначення місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 .

В судовому засіданні заслухана думка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зазначила, що на даний момент її все влаштовує та вона бажає надалі проживати з матірю та спілкуватись з батьком.

Враховуючи вік дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітньої дитини з матір`ю, яка фактично проживає з нею, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Суд, враховуючи всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання неповнолітньої дитини, а тому вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю. Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи, що позивач працює і має самостійний дохід та постійне місце проживання, не має виняткових обставин, які дають підстави розлучити дитину з матір`ю та визначити її місце проживання з батьком, враховуючи бажання дитини жити з матір`ю, суд приходить до висновку, що проживання дитини з матір`ю ОСОБА_1 , відповідає інтересам дитини, у зв`язку з чим суд вважає необхідним визначити місце проживання дитини сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись Законом України Про охорону дитинства , Конвенцією ООН про права дитини, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України , Постановою Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року №11, ст.ст. 7, 141, 150, 155, 157, 160, 161 СК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини- задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення та підписання судового рішення.

Повний текст рішення підписано 31.10.2023 року.

Суддя: Н.Г.Таран