Справа № 496/4329/21
Провадження №2/523/2047/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"09" червня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Аліна С.С.

за участі секретаря судового засідання Сервачук О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

20.09.2021 року позивач звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ТОВ «Кредитні Ініціативи», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 21.09.2021 року цивільну справу передано за підсудністю на розгляд до Суворовського районного суду м. Одеси.

В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив зняти Зняти арешт з нерухомого майна реєстраційний номер обстеження 8559479 від 30.01.2015 року накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 46067698 від 16.01.2015 року, видавник Відділ державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, з описом предмета обтяження - все нерухоме майно ОСОБА_1 .

Свої вимоги обґрунтував тим, що 15.06.2021 року позивач дізнався про існування арешту, накладеного відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії та номер: ВП № 46067698 від 16.01.2015 року, виданої ВДВС Біляївського МРУЮ в Одеській області, державним виконавцем Антоненко О.С.

05.08.2021 року представнику позивача з боку Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було повідомлено, що виконавче провадження № 46067698 було завершено та на теперішній час відносно позивача відсутні відкриті виконавчі провадження (зокрема щодо виконання виконавчого листа № 496/2082/14-ц виданого 27.11.2014 року Біляївським районним судом Одеської області про стягнення грошових коштів на користь ТОВ «Кредитні Ініціативи».

Таким чином, по відношенню до позивача жодних виконавчих проваджень у Біляївському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на підставі виконавчого документу № 496/2082/14-ц не має, а арешт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що порушує його права.

Дані обставини стали підставою для звернення для суду.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19.11.2021 року справу прийнято до провадження, відкрито загальне провадження та призначено підготовче судове засідання на 24.03.2022 року на 12год. 20хв.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 09.06.2023 року на 11год.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. До суду від представника адвоката Пахомова І.Ю. надійшло письмове клопотання, яке міститься в матеріалах справи, в якому позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, також просив суд розгляд справи проводити за відсутності позивача та його представника (арк.сп.61).

У судове засідання представник відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином.

В матеріалах справи містяться письмові пояснення на позов, у яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного, також в прохальній частині просила суд розгляд справи проводити за її відсутності (арк.сп. 66-68).

06.10.2006 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» (надалі - Первісний кредитор/Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Позичальник/Позивач) було укладено Кредитний договір №050116/742, згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредиту розмірі 45 000,00 доларів США.

17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» (правонаступник ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк») та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «Кредитні ініціативи» стало новим кредитором по Кредитному договору №050116/742 від 06.10.2006 року, укладеному з ОСОБА_1 .

У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за Кредитним договором, у Позивача - ОСОБА_1 перед ТОВ «Кредитні ініціативи» виникла заборгованість, у зв`язку з чим останній був змушений звернутися за захистом своїх прав до Біляївського районного суду Одеської області.

18.09.2014 року Біляївським районним судом Одеської області по справі №496/2082/14 (провадження №2/496/1165/14) ухвалено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» суму заборгованості за Кредитним договором №050116/742 від 06.10.2006 року у розмірі - 432 743,53 грн., а саме: по тілу кредиту - ЗОЇ 336,60 грн.; по відсоткам за кредитом - 106 010,37 грн.; по комісії - 1 204,86 грн.; пеня -24 191,70 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі - 3 654,00 грн.

На виконання вище зазначеного рішення суду 27.11.2014 року Біляївським районним судом Одеської області було видано виконавчий документ, який в подальшому був пред`явлений відповідачем на примусове виконання до Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

20.01.2015 року Біляївським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 46067698.

З метою належного виконання виконавчого листа по справі №496/2082/14. виданого 27.11.2014 року Біляївським районним судом Одеської області, відділом ДВС в рамках виконавчого провадження № 46067698 було винесено постанову про арешт майна боржника від 16.01.2015 року, якою накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , зокрема і на квартиру АДРЕСА_1 .

Боржник рішення Біляївського районного суду Одеської області по цивільній справі №496/2082/14 від 18.09.2014 року перед стягувачем - ТОВ «Кредитні ініціативи» не виконав, чим порушив п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України, ч.ч. 2, 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а відтак поведінка боржника є недоброчесною та недобросовісною, спрямована на порушення прав стягувача.

ТОВ «Кредитні ініціативи» - як кредитор по Кредитному договору №050116/742 від 06.10.2006 року, укладеному з гр. ОСОБА_1 заперечує проти зняття арешту з майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , оскільки в подальшому можливе відчуження даного майна на користь іншої особи, що приведе до неможливості виконати рішення суду та стягнути кошти за рахунок даного майна на користь стягувача.

Також, представник відповідача зазначає про те, що позивачем ОСОБА_1 вибрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

У судове засідання представник третьої особи Біляївського міськрайонного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, які були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-282 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов є не обгрунтованим, є не доказаним тому не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено про те, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта вбачається про те, що на нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 накладено арешт на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 2917958 від 06.06.2013, ОСОБА_2 , Одеське міське управління юстиції, Одеська обл. (арк.сп.4-7).

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту своїх цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ч.ч.1,2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч.1ст.48 ЦПК України, який вступив в дію з 15.12.2017 року, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому саме позивач визначає до кого предявити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Обов`язок визначити відповідача у справі покладається на позивача і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

Позивачем не заявлялись клопотання про заміну неналежного відповідача на належного відповідача.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено правовий висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічну правову позицію наведено у Постанові Касаційного цивільного суд у складі Верховного Суд по справі № 583/3361/17 від 25 квітня 2019 року.

Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Вказана правова позиція відображена в постанові Великої палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 826/7380/15.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 15.05.2023 року, справа № 352/371/21, провадження № 61-8494св22, встановлено, що: «Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів - позовні вимоги вирішені бути не можуть.

При таких обставинах, суд вважає про те, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

В силу ст.13 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не надав суду письмових доказів в обгрунтування позовних вимог.

Також, суд вважає, що позивач не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

При таких обставинах, позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна- не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, та керуючись 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 263, 265, 280-282 ЦПК України , ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 317, 319, 321, 512, 513, 514 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна відмовити.

Копію заочного рішення направити сторонам по справі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано19.06.2023 року.

Суддя: Аліна С.С.