КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/5229/22 Головуючий у 1 інстанції: Шаповалова К.В.
провадження № 22-ц/824/6369/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Бережної Наталії Миколаївни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У червні 2022 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_1 , шляхом підписання останнім заяви-анкети №б/н від 15 травня 2010 року, було укладено договір про надання банківських послуг.

Вказував, що у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору щодо повернення кредиту та сплати процентів у встановлені договором строки, у нього виникла заборгованість, яка станом на 13 березня 2022 року становить 21 866, 08 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що йому було надано повну інформацію щодо надання банківських послуг.

Правила та Умови є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг Банку в будь-який час.

До матеріалів справи надана редакція самих Умов та правил надання банківських послуг з Тарифами, що діяли станом на дату підписання Заяви, а з метою підтвердження їх відповідності (автентичності) також надавався Наказ про їх затвердження.

Вказує, що місцевим судом не враховано правові висновки, висловлені в Постанові Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі 200/5647/18 щодо представлення Виписки по картковому рахунку, яка є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, та повинна досліджуватися судом.

Таким чином, ПриватБанк надав суду саме первісні бухгалтерські документи. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі. Відповідно до наданої Виписки вбачається отримання та використання позичальником кредитних коштів.

Із розрахунку заборгованості та Виписки по картковому рахунку (додавалась до позову) чітко прослідковується, що відповідач з 2010 року почав користуватися кредитними коштами за допомогою картки, отримував кошти через банкомата, розраховувався в торгівельній мережі, частково сплачував борг та не в повному обсязі, що призвело до утворення простроченої заборгованості.

У зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором відповідач має борг перед Банком. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту, яка складається із

2-х складових, а саме:

- 0 грн - заборгованість за тілом кредита;

- 17397,99 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита

Заборгованість за тілом кредиту складається з поточної заборгованості (в розрахунку заборгованості це графа «Тіло кредиту на звітну дату») та простроченої (графа «Тіло кредиту прострочене на звітну дату»).

Платіж за умовами Договору включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою.

Прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.

Тобто, якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними кредитними коштами (поточним тілом кредиту), така заборгованість стає простроченою та відображується у відповідній колонці розрахунку заборгованості.

Отже відсутність боргу за тілом кредиту не означає, що боргу перед банком не існує, а означає, що вся заборгованість за тілом кредиту стала простроченою і становить 17397,99 грн.

Вказує, що місцевий суд не дослідив належним чином розрахунок заборгованості у взаємозв`язку з випискою з особового рахунку позичальника, не спростував усіх встановлених обставин, зокрема щодо фактичного отримання та використання відповідачем кредитних коштів.

Суд першої інстанції, всупереч ст. 1054 ЦК України, безпідставно звільнив Відповідача від відповідальності щодо повернення отриманої суми позики, яка підлягає стягненню в повному обсязі.

Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17, суд першої інстанції вважав правильним визначення розміру заборгованості за кредитом як різницю між отриманими та сплаченими коштами.

Однак, зазначені судом обставини не відповідають дійсності та наявним у справі доказам.

Зокрема, суд не врахував, що кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами.

Отже, суд неправильно встановив дійсні обставини справи, та дійшов помилкових висновків про погашення заборгованості відповідачем.

Вважає, що суд безпідставно змінив черговість погашення заборгованості та при перерахунку заборгованості допустив суттєві порушення, не врахувавши обов`язку відповідача сплачувати проценти та неустойку (пеню).

Якщо суд не погодився з розрахунком заборгованості, наданим Банком, та дійшов висновку про необхідність встановити дійсний розмір заборгованості, то саме суд повинен був застосувати до спірних правовідносин вимоги ст.ст.534, 1048, 1054 ЦК України та врахувати вимоги зазначених норм при встановленні суми дійсної заборгованості та вирішенні справи.

Натомість суд проігнорував зазначені норми та фактично зробив кредитний договір безоплатним, грубо порушивши вимоги ч.2 ст.1048 ЦК України.

Порядок нарахування відсотків, неустойки сторони погодили в тарифах та Умовах та правилах надання банківських послуг.

Укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.

Дії відповідача щодо користування кредитом, сплати заборгованості за кредитом, що підтверджується наданим розрахунком заборгованості та Випискою по рахунку (зазначення транзакцій щодо поповнення рахунку) є доказом приєднання до умов і правил надання банківських послуг, Тарифів, та прийняття цих умов, запропонованих банком, та виконанням договору, тому висновок суду про відсутність погодження умов кредитування є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності і спростовується матеріалами справи.

Таким чином, вимога щодо стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 4468,09 грн підлягає до задоволення.

З матеріалів справи не вбачається відсутності заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином.

Звертає увагу на те, що відповідачем не доведено факт належного виконання умов кредитного договору, зокрема, щодо сплати процентів (зокрема, не доведено ні погашення процентів за ставкою у договорі, ні за ставкою, встановленою ст.1048 ЦК України) та повернення в повному обсязі суми отриманих кредитних коштів, а отже, суд передчасно, з одних лише формальних міркувань та припущень відмовив у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Вказує, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи розумів Відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі існували у природі чи містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що було підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15).

З наданого самим позивачем Наказу про затвердження Умов і Правил надання банківських послуг для ПриватБанку не можливо встановити дійсність даного документу, адже він не містить підпису представника банку. Крім того, власне Умови і Правила надання банківських послуг не містять дати даного документу, що не дає можливості відповідачу встановити чи діяли дані умови та правила станом на день підписання заяви - анкети 15.02.2010 року.

Укладений у вигляді заяви-анкети кредитний договір від 15.02.2010 року б/н, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Окрім того, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, зміну розміру кредитного ліміту за рішенням та ініціативою банку зі сплатою річних, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Що стосується тіла кредиту визначеного позивачем (Апелянтом) у розмірі 17 397, 99 грн, то вважає за необхідне зазначити, що воно є невірно розрахованим, оскільки позивачем не були враховані суми грошових коштів, що сплачувалися та які були банком направлені на погашення процентів, комісій, та списувалися в односторонньому порядку, а мали направлятися на погашення тіла кредиту.

З виписки з рахунку, наданої позивачем, вбачається, що грошові кошти, що були направлені (списані з рахунку відповідача) банком на погашення процентів, комісій та інших банківських платежів в односторонньому порядку у розмірі 47 692, 08 грн мали б бути зараховані на погашення тіла кредиту.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не було надано доказів узгодження між сторонами умов кредитного договору.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо недоведеності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15 лютого 2010 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банк.

У заяві позичальника від 15 лютого 2010 року процентна ставка не зазначена. Ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції позивач не надав підписану позичальником довідку про умови кредитування, яка б підтверджувала, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а відтак укладення кредитного договору.

Витяг Умов і правил про надання банківських послуг розміщений на сайті: https://privatbank.ua/terms/, який містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 лютого 2010 року, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів відповідно до ст.625 ЦК України, але у іншому (збільшеному) розмірі, відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату таких відсотків за несвоєчасне погашення кредиту. Крім того, анкета-заява не містить жодних узгоджених строків виконання зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення заявлених вимог в частині відсотків колегія апеляційного суду виходить із наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з обґрунтувань позову, позивач у позові вимог щодо стягнення нарахованих на підставі ст. 1048 ЦК України відсотків не заявив.

Таким чином, відсутні підстави для стягнення з позичальника процентів відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, про які зазначає позивач у доводах апеляційної скарги, оскільки позивач вимог щодо стягнення відсотків у суді першої інстанції взагалі не заявляв, тому вказані відсотки не можуть бути нараховані судом за власною ініціативою.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Про неможливість стягнення на користь банку відсотків, які передбачені ст. 1048 ЦК України, якщо вони не були предметом позову у суді першої інстанції, також зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Колегія апеляційного суду перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення основної суми заборгованості та відсотків нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України виходить із наступного.

Підставою для нарахування передбачених статтею 625 ЦК України відсотків є наявність невиконаного грошового зобов`язання, а також прострочення цього виконання, а позивачем не надано докази прострочення грошового зобов`язання в частині стягнення основної суми боргу.

Так, позивачем до позову було надано виписку за договором № б/н за період 17 травня 2010 року - 16 березня 2022 року, яка наявна у матеріалах справи (а.с.17-36).

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №200/5647/18 зазначив, що належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту є виписка по картковому рахунку.

Таким чином, розмір заборгованості може бути підтверджений випискою по картковому рахунку, яка є належним доказом використаних та повернутих позичальником коштів.

Разом з тим, з виписки по особовому рахунку, в якому міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей вбачається, що позивачем в порушення вимог закону сплачені відповідачем кошти були направлені не на тіло кредиту, а на проценти, комісії та списувалися в односторонньому порядку, як правильно зазначив суд першої інстанції.

Таким чином, відповідачем було внесено на погашення заборгованості більше, ніж витрачено.

З огляду на те, що анкета-заява від 15 лютого 2010 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків та пені, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню саме на погашення тіла кредиту.

Враховуючи наведене, надана банком виписка по особовому рахунку відповідача не підтверджує наявність у нього заборгованості.

Відтак відсутні підстави для нарахування відсотків відповідно до ст.625 ЦК України, оскільки сама заборгованість не підтверджена, та сторонами не було обумовлено строків повернення періодичних платежів, а відтак не підтверджено прострочення будь-яких платежів.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, щодо недоведеності підстав для стягнення заборгованості.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України, то судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: