Дата документу 17.10.2023 Справа № 337/71/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 337/71/23 Головуючий у І інстанції: Сидорова М.В.
Провадження № 22-ц/807/1656/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяна Юріївна, про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Запорізької міської ради, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 - чоловік її тітки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності. Заповіту померлий не залишив, спадкоємців першої черги немає. Після смерті дружини ОСОБА_2 залишився один, але боявся самотності, тому просив позивача пожити у нього. Протягом п`яти років, а саме: з вересня 2016 року до 14 вересня 2021 року вона зі спадкодавцем проживала однією сім`єю, вони вели спільне господарство, мали спільні витрати та бюджет, спільно харчувались, їздили разом відпочивати, разом сплачували комунальні послуги. До лютого 2017 року вони мешкали за місцем проживання ОСОБА_2 , а потім, у зв`язку з тим, що їй було незручно добиратися до роботи на АТ «Мотор Січ», вони переїхали до її квартири за адресою: АДРЕСА_2 . 14 вересня 2021 року у зв`язку з хворою своєї сестри - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 поїхала доглядати її у м. Вінницю, а ОСОБА_2 повідомив, що поїде до знайомої в Генічеський район Херсонської області. У подальшому їй зателефонували та повідомили про смерть ОСОБА_2 . Всі витрати на поховання ОСОБА_2 понесла позивач.

23 червня 2022 року ОСОБА_1 , як спадкоємець четвертої черги за законом, звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 . Листом від 28 червня 2022 року № 245/02/14 приватний нотаріус повідомила позивачу про те, що для доведення факту її проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш п`яти років до часу відкриття спадщини їй слід звернутись до суду з відповідною заявою.

На підставі означених обставин, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її постійного проживання однією сім`єю більше п`яти років з ОСОБА_2 , а саме: з 01 вересня 2016 року до 14 вересня 2021 року.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції, всупереч положенням ст. 2 ЦПК України, не взяв до уваги документальних доказів підтвердження її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю, а саме: довідку ОСББ «Троянда-12» № 54 від 15.09.2022; акт ОСББ «Троянда-12» про фактичне проживання № 68 від 08.02.2020; довідку СТ «Іскра» № 22 від 25.09.2022; довідку № 37/б АТ «Мотор Січ» від 19.09.2022; довідку АТ «Мотор Січ» № 44/б від 28.11.2022; дані, що містяться в розрахункових листах щодо утримання із заробітної плати ОСОБА_1 коштів за путівки, чеки та видаткові накладні від 23.10.2017, від 12.08.2021, від 20.02.2019, від 20.11.2016, від 15.08.2021, від 01.04.2021, від 11.09.2021; договір № 33625 від 16.08.2016, Акт № 8700 від 27.11.2021, № 8699 від 27.11.2021, договір замовлення б/н від 10.11.2021, довідку про кремацію від 20.11.2021; виписку з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_4 .

Крім того, на думку скаржниці, показання свідків повністю підтверджують обставини, зазначені у її позовній заяві, а твердження суду про визнання самої ОСОБА_1 , що на момент відкриття спадщини після померлого ОСОБА_2 , вона разом з ним не проживала, вважає таким, що суперечить її поясненням та показаннями допитаних свідків.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні ОСОБА_1 наполягала на задоволенні апеляційної скарги, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2023 року просила скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просила залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи позивача та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки вона не надала достатніх та допустимих доказів, з яких можна зробити однозначні висновки щодо наявності чітких та повних ознак сімейних відносин. Крім того, на момент відкриття спадщини ОСОБА_1 не проживала разом з ОСОБА_2 однією сім`єю, що є неодмінною умовою для застосування положень ст. 1264 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 23.09.1988 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрували шлюб, про що відділом ЗАГС Шевченківського райвиконкому м. Запоріжжя вчинено актовий запис № 858. Після укладання шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_8 (а.с. 33).

Згідно з копією свідоцтва про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьками є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , шлюб між якими було зареєстровано 19.02.1967. Дошлюбне прізвище ОСОБА_10 ОСОБА_11 (а.с. 32, 13).

25.08.1989 між ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, про що Дніпровським ВДРАЦС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) вчинив актовий запис №956. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_13 (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла у м. Запоріжжі (а.с.10).

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13.06.2017 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чернявським В.В., реєстровий номер №1180, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є власником квартири АДРЕСА_1 , яку він успадкував після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помер у м. Запоріжжі (а.с. 9, 105).

23.06.2022 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим нотаріусом зведено спадкову справу №80/2022, номер у Спадковому реєстрі 69406611 (а.с.42-43, 104).

Згідно з паспортними даними ОСОБА_1 , вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 11.10.1994 до теперішнього часу (а.с.47-48, 106-107).

Згідно з повідомленням Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради приватному нотаріусу ЗМНО Кукурудз Т.Ю., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 18.09.1989. Інформація про його смерть відсутня. Станом на 01.11.2021 інші зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні (а.с.111, зворот).

28.06.2022 листом № 245/02-14 приватний нотаріус ЗМНО Кукурудз Т.Ю. роз`яснив ОСОБА_1 , що, оскільки вона претендує на спадщину після смерті ОСОБА_2 , як спадкоємець за законом згідно зі ст. 1264 ЦК України, тобто як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, для доведення цього факту їй слід звернутись до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (а.с.46, 112). Також приватний нотаріус заувжив, що у поданій ОСОБА_1 заяві про прийняття спадщини за законом зазначено, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але з її слів, вона фактично проживала та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з копією довідки № 54 від 15.09.2022, виданої головою правління ОСББ «Троянда-12» Л.Гой та підписана мешканцями квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_14 , №19 ОСОБА_15 , №20 ОСОБА_16 , ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Проживала у цій квартирі разом з ОСОБА_2 у період з лютого 2017 року до вересня 2021 року (а.с.28).

Згідно з копією акту про фактичне проживання № 68 від 08.02.2023, виданої головою правління ОСББ «Троянда-12» Л.Гой та підписана мешканцями квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_17 , №3 ОСОБА_18 , №9 ОСОБА_19 , ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом з членом родини: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також в акті зазначено, що ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_7 за цією адресою не проживає з вересня 2014 року, ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_8 за цією адресою не проживає з лютого 2016 року (а.с.83).

Згідно з копією довідки № 22 від 25.09.2022, виданою головою СТ «Іскра» ОСОБА_22 та підписаною володільцями ділянок №183 ОСОБА_23 , №46 ОСОБА_24 , №97 ОСОБА_25 , ОСОБА_1 має дачну ділянку в садовому товаристві «Іскра», ОСОБА_2 періодично приїздив до неї на відпочинок та риболовлю (а.с. 21).

Згідно з копією довідки №37/б від 19.09.2022, виданої начальником бюро соціально-побутового розвитку АТ «Мотор Січ», ОСОБА_1 купувала путівки на дві особи, друга особа - ОСОБА_2 , до баз відпочинку АТ «Мотор Січ»: травень 2018 року - ОК «Прибой», травень 2019 року - ОК «Прибой», липень 2021 року - ОК «Мотор» (а.с.19).

Відповідно до копії довідки № 44/б від 28.11.2022, виданої начальником бюро соціально-побутового розвитку АТ «Мотор Січ», ОСОБА_1 купила путівки: у 2018 року - в оздоровчий комплекс «Прибій» повною вартістю 5000 грн (сплачено за пільгову путівку 1000 грн) терміном на 6 днів 2 особи, де ОСОБА_1 відпочивала разом з ОСОБА_2 з 12.05.2018 до 17.05.2018; у 2019 році - в оздоровчий комплекс «Прибій» повною вартістю 5496 грн (сплачено за пільгову путівку 1000 грн.) терміном на 6 днів 2 особи, де ОСОБА_1 відпочивала разом з ОСОБА_2 з 21.05.2019 до 26.05.2019, у 2021 році - в ТОВ «Оздоровчий комплекс Мотор» повною вартістю 11880 грн (сплачено за пільгову путівку 8300 грн) терміном на 6 днів 2 особи, де ОСОБА_1 відпочивала разом з ОСОБА_2 з 20.07.2021 до 25.07.2021 (а.с. 82).

Згідно з даними, щомістяться у розрахункових листках, у ОСОБА_26 із заробітної плати утримано за путівки: у липні 2021 року - 3580 грн, у квітні 2019 року -1000 грн, у травні 2018 року 1000 грн (а.с.20).

За наданими ОСОБА_1 копіями чеків та видаткових накладних: 23.10.2017 на АЗС з магазином ТОВ «Євро» придбано газ автомобільний на суму 1029 грн; 12.08.2021 у магазині ТОВ «Комфі» придбано м`ясорубку вартістю 3399 грн, 20.02.2019 ОСОБА_6 у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_9 » ФОП ОСОБА_27 придбала диван «Неаполі» вартістю 7200 грн, 20.11.2016 у магазині ТОВ «Епіцентр К» придбано килимове покриття та оверлок на суму 1924,30 грн, 15.08.2021 у магазині ТОВ «Епіцентр К» придбано телевізор вартістю 13998,96 грн, 01.04.2021 в салоні Меблевий «БУМ» зроблено замовлення та придбано диван «Сити» вартістю 8680 грн. (а.с.22-27).

Згідно з копією роздруківки про платежі, 11.09.2021 ОСОБА_2 сплатив квартплату за вересень 2021 року в сумі 240 грн (а.с.84).

Відповідно до копії договору № 33625 від 16.08.2016, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про поховання № НОМЕР_1 від 16.08.2016 є власником місця поховання №31 в ряду №07 на ділянці №46 кладовища Святого Миколая, розміщеного біля с. Високогірне, де поховані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.37-39).

Згідно з копіями акта №8700 від 27.11.2021, акта №8699 від 27.11.2021 та чека про сплату на суму 2370 грн, договору-замовлення б/н від 10.11.2021, довідки про кремацію від 20.11.2021, ОСОБА_1 була замовником та понесла витрати на поховання ОСОБА_2 та за догляд за місцем поховання (а.с.34-36, 41).

Крім того, судом встановлено, що 22.02.1992 зареєстровано шлюб між ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , та ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , після чого дружина набула прізвище ОСОБА_30 (а.с.29). Вказаний шлюб розірвано 25.04.2000 (а.с.30).

08.09.2021 зареєстровано шлюб ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , після чого дружина набула прізвище ОСОБА_32 (а.с.31).

Згідно з виписками з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , перебувала на стаціонарному лікуванні з 14.09.2021 до 20.09.2021 у КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги», з 27.09.2021 до 08.10.2021 у КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І.Пирогова», з 20.10.2021 до 26.10.2021 у КНП «ВОСКДРЗНВОР» (а.с.85-88).

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції допитано свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_33 , ОСОБА_24 , ОСОБА_34 , ОСОБА_14 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц, від 20 липня 2020 року у справі № 146/1825/18, від 09 квітня 2021 року у справі № 334/9088/15-ц, від 22 квітня 2021 року у справі № 438/1456/18.

У постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Подібні за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18), від 20 липня 2020 року у справі № 146/1825/18 (провадження № 61-20715св19), від 09 квітня 2021 року у справі № 334/9088/15-ц (провадження № 61-3411св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 438/1456/18 (провадження № 61-2740св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 310/7480/19 (провадження № 61-7764св21).

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільного бюджету спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років.

Проте колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що всі обставини, на які ОСОБА_1 посилалась як на підставу своїх вимог, та надані на їх підтвердження письмові докази, зокрема, наявність свідоцтв про поховання, договору замовлення на організацію та проведення поховання, понесені у зв`язку із цим витрати, придбання путівок про спільний відпочинок з ОСОБА_2 , відвідування ОСОБА_2 належної позивачу дачної ділянки, фактичне проживання ОСОБА_2 у її квартирі з лютого 2017 року до вересня 2021 року, наявність квитанцій та чеків про придбання меблів, побутової техніки та іншого майна, єдина квитанція сплату комунальних послуг, не підтверджують факту проживання ОСОБА_1 протягом п`яти років однією сім`єю з ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що показання свідків, допитаних під час розгляду справи, також не містять інформації та не стосуються спільного проживання ОСОБА_1 з померлим саме на час відкриття спадщини, адже свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 повідомили, що є сусідами позивача по дачі, в її квартирі ніколи не були, з нею та ОСОБА_2 , який приїздив на дачу, спілкувались здебільшого у літній період, взимку не бачились. Показання свідка ОСОБА_35 стосуються періоду лютого 2017 року, коли ОСОБА_1 зі своїм чоловіком забрали до себе ОСОБА_2 , а свідок ОСОБА_14 пояснив, що знайомий з ОСОБА_2 тільки з червня 2017 року. Свідчення ОСОБА_36 підтверджують тільки те, що після смерті дружини ОСОБА_2 , ОСОБА_1 часто відвідувала його за місцем мешкання чоловіка, залишалась на ночівлю 3-4 рази на тиждень, у 2017 році забрала його до себе, а у вересні 2021 року ОСОБА_2 переїхав до своєї квартири, в якій з`явився телевізор, за його словами, куплений подружжям ОСОБА_8 . Крім того, ОСОБА_2 помер в своїй квартирі. Тіло померлого виявили працівники поліції за її зверненням через декілька днів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що показання свідків повністю підтверджують обставини, зазначені у позовній заяві ОСОБА_1 не підтвердились в ході апеляційного перегляду справи. Разом з тим, слід зазначити, що

Разом з тим, згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21), лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги ряд документальних доказів, наданих з позовною заявою на підтвердження її позовних вимог, спростовуються матеріалами справи, адже в оскаржуваному судовому рішенні відображено всі ці документи і надано їм належну оцінку.

Крім того, колегія суддів зауважує, що документи, на які посилається ОСОБА_1 не містять достатньої інформації для встановлення факту проживання її однією сім`єю зі спадкодавцем упродовж п`ятьох років до часу відкриття спадщини, не дозволяють дійти обґрунтованого висновку про наявність у позивача взаємних прав та обов`язків, які притаманні членам сім`ї, зі спадкодавцем, адже вони не охоплюють весь заявлений у позові період.

Так, згідно з інформацією, що міститься у довідці ОСББ «Троянда-12» № 54 від 15.09.2022, ОСОБА_2 проживав у квартирі ОСОБА_1 з лютого 2017 року до вересня 2021 року. Показаннями свідків підтверджено проживання ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 з 2017 року, в той час як у позові ОСОБА_1 зазначає період з 01 вересня 2016 року. Таким чином, період проживання позивача зі спадкодавцем з вересня 2016 року до лютого 2017 року матеріалами справи не підтверджений.

Документи про понесення витрат на поховання ОСОБА_2 не можуть бути достатньою підставою підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю позивача та спадкодавця не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, пов`язаності їх спільним побутом, наявності у них взаємних прав та обов`язків, що є визначальним у вирішенні питання про спадкування на підставі ст.1264 ЦК України.

Доводи ОСОБА_1 про те, що спадкодавець був чоловіком її тітки, між ними завжди були теплі родинні відносини, вона допомагала йому, ставилась до нього як до дядька, а він до неї - як до племінниці, за відсутності документального підтвердження спільного побуту, не можуть бути достатньою обставиною для визнання її спадкоємцем четвертої черги після смерті спадкодавця.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції надав правильну оцінку та аналізував усі надані позивачем докази у сукупності, та достовірно встановив, що на момент відкриття спадщини ОСОБА_1 з ОСОБА_2 разом однією сім`єю не проживали.

ОСОБА_1 не довела, що між нею та ОСОБА_2 протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини, склалися відносини, що притаманні сім`ї. Зібрані у справі докази свідчать про турботливе ставлення позивача до чоловіка своєї тітки, надання йому матеріальної допомоги, створення належних побутових умов для проживання. Періодичне проживання з ним, проведення відпусток не є тими доказами, що підтверджують факт проживання позивача однією сім`єю з померлим протягом п`яти років до дня відкриття спадщини.

Надання позивачем періодичної допомоги, піклування про ОСОБА_2 , проведення певного часу разом у відпустках, проживання у період з лютого 2017 року до вересня 2021 року не підтверджує наявності між ними відносин, притаманних сім`ї, у період з вересня 2016 року.

Суд першої інстанції встановив та фактично визнала сама ОСОБА_1 , що на час смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 вони разом не проживали, адже ОСОБА_1 була змушена поїхати доглядати за хворою сестрою до м. Вінниця. Таким чином на момент відкриття спадщини після померлого ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з ОСОБА_2 разом однією сім`єю не проживали.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що згідно з довідкою лікаря ОСОБА_37 № 106/о № 6627 від 18.11.2021, причина смерті ОСОБА_2 не встановлена через гнильні зміни (а.с. 105, зворот).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 протягом п`яти років до дня відкриття спадщини, зокрема, позивач не надала доказів того, що до смерті спадкодавця вона та ОСОБА_2 підтримували фактичні сімейні стосунки, адже спадкодавець помер за місцем своєї реєстрації, його труп із гнильними змінами був виявлений правоохоронними органами за зверненням сусідів.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо визнання самою ОСОБА_1 того факту, що на момент відкриття спадщини після померлого ОСОБА_2 вона разом з ним не проживала, не відповідають матеріалами справи, зокрема, позовній заяві з фактичним викладенням обставин самою ОСОБА_1 .

Серед іншого слід зазначити, що періоду, у який ОСОБА_1 просила суд встановити факт її спільного проживання однією сім`ю із спадкодавцем: з 01.09.2016 до 14.09.2021, недостатньо для застосування правил ст. 1264 ЦК України проживання однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, адже часом відкриття спадщини є ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Інші доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2023 року- без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2023 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 19 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: