ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року

м. Черкаси

справа № 711/4063/22 провадження № 22-ц/821/1489/23 категорія 301030400

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

секретар: Ярошенко Б.М.

учасники справи:

позивач: Черкаська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Черкаської міської ради

відповідач: ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 квітня 2023 року у справі за позовом першого заступника Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

23 серпня 2022 року Перший заступник керівника Черкаської обласної прокуратури, діючи в інтересах Черкаської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування квартири АДРЕСА_1 на користь Черкаської міської ради, а також про стягнення з ОСОБА_1 судового збору у сумі 7 838,71 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 липня 2021 року державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Христинівської міської ради Губницькою І.В. прийнято рішення № 59565480 про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Державну реєстрацію права власності проведено за заявою ОСОБА_2 від 27 липня 2021 року, що діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності виданої 26 липня 2021 року приватним нотаріусом Осика Л.М.

Реєстрацію права власності проведено на підставі довідки КП «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» № 14215о від 23 липня 2021 року, свідоцтва про право власності від 21 липня 1993 року, виданого керівником органу приватизації згідно розпорядження № 465-р, записаного в реєстрову книгу за № 23-Д, технічного паспорту на кв. АДРЕСА_2 , серія та номер кваліфікаційного сертифіката АЕ0022062 від 29 березня 2012 року.

Згідно з відомостями, що зазначені в свідоцтві про право власності від 21 липня 1993 року, квартира АДРЕСА_2 , приватизована ОСОБА_1 згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», загальна площа квартири становить 29,9 кв.м, а вартість на момент приватизації становить 38 101 грн.

Прокурором зазначено, що досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000006 від 04 січня 2022 року за ч.3 ст. 190 КК України встановлено, що відповідно до інформації КП «ЧОБТІ» від 15 серпня 2022 року за вих.441, право власності на вищевказану квартиру станом на 01 січня 2013 року не було зареєстровано, довідка від 23 липня 2021 року № 14215о на ім`я ОСОБА_1 про зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 , а також технічний паспорт від 29 березня 2021 року (серія та номер кваліфікаційного сертифіката АЕ 0022062) КП «ЧОБТІ» не видавалися.

Відповідно до інформації Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 09 серпня 2022 року № 10859-01-11, від 20 лютого 2019 року № 26 квартира АДРЕСА_2 у приватну власність не передавалась та розпорядження органу приватизації відносно вказаної квартири не приймалось. Останнє розпорядження про приватизацію житлового фонду у 1993 році приймалось під номером 372, тобто розпорядження під номером 465 взагалі не могло існувати.

Поряд із цим, відповідно до інформації Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 11 серпня 2022 року № 11623-01-11 у квартирі АДРЕСА_2 починаючи з 09 січня 1969 року і по цей час зареєстровані ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Зняті з реєстрації ОСОБА_3 20 жовтня 1976 року, ОСОБА_4 28 липня 1993 року, ОСОБА_6 15 квітня 2009 року.

На даний час у квартирі зареєстровані ОСОБА_5 (померла ІНФОРМАЦІЯ_6 ) та ОСОБА_7 .

За результатами досудового розслідування кримінального провадження №0000006 від 04 січня 2022 року за фактом незаконного заволодіння чужим майном шляхом обману 24 травня 2022 року обвинувальний акт стосовно ОСОБА_2 направлено до Придніпровського районного суду м. Черкаси, триває судовий розгляд.

Крім того, згідно з інформацією Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 09 серпня 2022 року №10859-01-11, Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» ЧМР від 11 серпня 2022 року №11623-01-11 ОСОБА_1 ніколи не була зареєстрована за вищевказаною адресою, а отже згідно законодавства не мала права на приватизацію вказаної квартири.

Оскільки, розпорядження органу приватизації не приймалось, квартира АДРЕСА_2 в приватну власність не передавалась, у державного реєстратора виконавчого комітету Христинівської міської ради Губницької І.В. були відсутні підстави для реєстрації права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_1 ..

Відтак позивач просив суд витребувати від ОСОБА_1 на користь Черкаської міської ради квартиру АДРЕСА_2 та стягнути судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 квітня 2023 року позовні вимоги першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь власника Черкаської міської ради квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 7 838 грн. 71 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час судового розгляду було встановлено, що реєстрація права власності квартири АДРЕСА_2 відбулася на підставі свідоцтва про право власності на житло 21 липня 1993 року та технічного паспорта від 29 березня 2012 року, які не можуть вважатися підставою для виникнення права власності, оскільки ОСОБА_1 наколи не була власником вказаної квартири. Крім того, державна реєстрація права приватної власності на квартиру за ОСОБА_1 здійснена державним реєстратором виконавчого комітету Христинівської міської ради Губницькою І.В. на підставі документів, які в установленому законом порядку не видавалися уповноваженими особами.

Суд дійшов висновку, що не може вважатися добросовісною особа, яка набула майно, якщо вона знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону. Відповідач, якому було відчужено нерухоме майно, проявивши розумну обачність, не міг не знати про незаконність набуття ними цього майна. Тому відповідач не може вважатися таким, який покладався на легітимність та добросовісність своїх дій. Дії відповідача з набуття майна є недобросовісними.

Суд прийняв до уваги лист Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 09 серпня 2022 року №10859-01-11 згідно якого у реєстрі приватизованого житла м. Черкаси відсутня інформація про приватизацію квартири АДРЕСА_2 , відповідно і свідоцтво про право власності від 21 липня 1993 року № 465-р на ім`я ОСОБА_1 на квартиру органом приватизації не видавалося. Житловий будинок АДРЕСА_3 відповідно до рішення Черкаської міської ради від 26 червня 2003 року № 3-531 «Про перелік об`єктів права міської комунальної власності та уповноважених органів, яким вони передаються в оперативне управління», є міською комунальною власністю.

З урахуванням вищевикладеного, суд встановив, що спірна квартира незаконно вибула із володіння територіальної громади міста Черкаси поза волею власника та перебуває у незаконному володінні ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 квітня 2023 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог прокуратури відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд під час розгляду справи суд першої інстанції не врахував, що належним способом захисту прав позивача є не звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, а подача до суду позовної заяви про скасування рішення державного реєстратора з одночасним визнанням, припиненням чи поновленням речового права.

За своєю правовою природою позивачем заявлено віндикаційний позов в рамках статті 387 ЦК України, що в даному випадку є неправильним способом захисту порушених прав.

Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що станом на день видачі свідоцтва про право власності на житло від 21 липня 1993 року передача квартир у власність громадян здійснювалася на підставі рішень відповідних органів приватизації та оформлялася свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструвалося в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення.

Отже, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство передбачало прийняття розпорядження органом приватизації, виготовлення ним свідоцтва про право власності на житло та його реєстрацію цим же органом приватизації у спеціальній реєстраційній книзі.

Відомості про таку реєстрацію щоквартально передавалися до БТІ органом приватизації. Свідоцтва, що видавалися органом приватизації не підлягали обов`язковій подальшій реєстрації бюро технічної інвентаризації і вважалися належними документами, що підтверджують виникнення права власності громадян на приватизоване житло.

Оскільки свідоцтво про право власності на житло датоване 21 липня 1993 року, тобто до моменту запровадження норми про подальшу обов`язкову реєстрацію в органах технічної інвентаризації, останнє в розумінні його документальної достатності повноти та чинності не потребувало такої дії.

Сам факт прийняття розпорядження органу приватизації про передачу квартири в приватну власність в момент якого відбулася зміна власника і відповідно вибуття з комунальної власності є правомірним. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин протиправного вибуття квартири із власності територіальної громади.

Тому, рішення суду про задоволення позовних вимог позивача є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від Черкаської обласної прокуратури зазначено, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Вказано, що згідно з рішенням Черкаської міської ради від 26 червня 2003 року № 3-351 «Про перелік об`єктів права міської комунальної власності та уповноважених органів, яким вони передаються в оперативне управління» будинок АДРЕСА_3 , в якому розташована квартира АДРЕСА_4 , перебуває в міській комунальній власності. Отже, спірна квартира незаконно вибула із комунальної власності міста Черкаси та на даний час перебуває у володінні ОСОБА_1 .

Щодо звернення до суду з позовом про витребування майна зазначено, що якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення індикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вносить виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Крім того зазначено, що станом на 01 січня 2013 року право власності на спірну квартиру не було зареєстровано, а всі документи, в тому технічний паспорт на квартиру уповноваженими органами не видавалися. Також вказано, що відповідно до інформації Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради квартира АДРЕСА_2 у приватну власність не передавалася та розпорядження органу приватизації відносно вказаної квартири не приймалося. ОСОБА_1 ніколи не була зареєстрована за адресою місцезнаходження квартири, а отже не мала права на її приватизацію.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 27 липня 2021 року державним реєстратором виконавчого комітету Христинівської міської ради Черкаської області Губницькою І.В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Підставою для державної реєстрації стала Довідка серія та номер № 14215о, видана 23 липня 2021 року, видавник: Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації»; Свідоцтво про право власності на житло, серія та номер № НОМЕР_1 , видане 21 липня 1993 року, видавник: Керівник органу приватизації; технічний паспорт, серія та номер № НОМЕР_2 , виданий 29 березня 2012 року, видавник: Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації».

Відповідно до листа Черкаської міської ради від 09 серпня 2022 року № 10859-01-11, надісланому на запит Черкаської обласної прокуратури зазначено, що підставами для державної реєстрації квартири АДРЕСА_2 було свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_3 видане 21 липня 1993 року керівником органу приватизації (орган приватизації не зазначений) та технічний паспорт, виданий 29 березня 2012 року КП «ЧООБТІ».

За інформацією департаменту економіки та розвитку вищезазначена квартира не була приватизована (інформація від 20 лютого 2019 року № 26, останнє рішення 1993 року вийшло за № 372). Цю інформацію також підтвердило КП ЧООБТІ листом від 26 лютого 2019 року № 105, а отже КП ЧООБТІ не здійснювало оформлення технічного паспорта на квартиру. Таким чином квартира належить до комунального житлового фонду.

Також у вказаному листі Черкаської міської ради зазначено, що квартиру АДРЕСА_2 у 1969 році отримала сім`я: ОСОБА_8 1905 року народження (знятий з реєстрації у 1976 році), його дружина ОСОБА_9 , 1907 року народження (знята з реєстрації у 1993 році), їх дочка ОСОБА_5 1946 року народження.

Квартиронаймач квартири ОСОБА_5 1946 року народження не проживає в квартирі понад 5 років, її місце проживання не відоме (акт обстеження КП «Придніпровська СУБ» від 05 квітня 2019 року). Тривалий час не здійснюється оплата за комунальні послуги.

Згідно по квартирної картки, ОСОБА_1 ніколи не була зареєстрована за вищевказаною адресою, а отже із законодавством України не мала права на оформлення приватизації на зазначену квартиру.

13 травня 2022 року виконавчий комітет Черкаської міської ради на запит СУ ГУНП в Черкаській області повідомив, що квартира АДРЕСА_2 належить до комунальної власності міста, оскільки квартиронаймач ОСОБА_5 , 1946 року народження не скористалася своїм правом на приватизацію жилої площі.

Згідно з листом Департаменту економіки та розвитку від 09 серпня 2022 року № в архівних документах приватизованого державного житлового фонду м. Черкаси відсутня інформація щодо приватизації кв. АДРЕСА_2 та видачі свідоцтва про право власності на житло на зазначену квартиру.

Згідно з рішенням Черкаської міської ради від 26 червня 2003 року № 3-351 «Про перелік об`єктів права міської комунальної власності на уповноважених органів, яким вони передаються в оперативне управління» будинок АДРЕСА_3 перебуває в міській комунальній власності.

Відповідно до відповіді КП «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації від 15 серпня 2022 року № 441, станом на 01 січня 2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 не зареєстровано. КП «ЧООБТІ» довідка № 14215о від 23 липня 2021 року на ім`я ОСОБА_1 про зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 , а також технічний паспорт від 29 березня 2012 року (серія та номер кваліфікаційного сертифіката АЕ 0022062) на вищевказану квартиру не видавалися.

Згідно з довідкою Центру надання адміністративних послуг «Центр дія» виконавчого комітету Христиінвської міської ради від 16 серпня 2022 року № 158, наданою на запит Черкаської обласної прокуратури, ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_5 з 12 травня 2009 року по даний час.

Звертаючись до суду з позовом, Черкаська обласна прокуратура в обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що реєстрація права власності квартири АДРЕСА_2 відбулась на підставі свідоцтва про право власності на житло 21 липня 1993 року та технічного паспорта від 29 березня 2012 року, які не можуть вважатися підставою виникнення права власності, оскільки ОСОБА_1 ніколи не була власником вказаної квартири.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права, обравши спосіб захисту, передбачений п. 2 статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Розглядаючи спір, районний суд виходив з того, що метою позову про витребування майна з чужого володіння (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно (Такий висновок наведено у пункті 37 постанови Великої плати Верховного Суду від 06 липня 22 року у справі № 914/2618/16).

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння (Такий висновок наведено у пункті 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

Особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння майном шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, чи набув або не набув володілець право власності (і відповідно право володіння) на таке майно.

Володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може. (Такі висновки наведені у пунктах 62-67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 липня 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовну презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. (Такі висновки наведені у пунктах 62-67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року, справа № 199/8324/19).

Якщо позивач вважає, що його право власності порушене тим, що воно зареєстроване за відповідачем (зокрема без достатньої правової підстави), то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна. Рішення суду про його задоволення дозволяє внести відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року, справа № 914/2618/16).

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. (Такі висновки наведено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (Такі висновки наведено у пунктах 80-83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Не є порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Під час розгляду справи, районний суд правильно встановив, що реєстрація права власності спірної квартири за ОСОБА_1 не могла бути проведена на підставі свідоцтва про право власності та технічного паспорта, оскільки ОСОБА_1 ніколи не була власником квартири. Більше того, позивачем було надано до суду докази та повністю підтверджено ту обставину, що документи, які стали підставою для реєстрації права власності відповідними органами не видавалися, архівні дані про таку видачу та їх наявність відсутні.

При розгляді справи суд першої інстанції врахував, що не може вважатися добросовісною особа, яка набула майно, якщо вона знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.

Відповідач, якому було відчужено нерухоме майно, проявивши розумну обачність, не міг не знати про незаконність набуття ними цього майна. Тому відповідач не може вважатися таким, який покладався на легітимність та добросовісність своїх дій. Дії відповідача з набуття майна є недобросовісними.

Внаслідок незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нерухомим майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) і далі повинно належати позивачу його власнику. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння тієї особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 388 ЦК України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача.

Водночас з огляду на висновок про відсутність добросовісного набуття права власності на спірне майно відповідачем та особою, яка відчужила відповідачу таке майно, зазначені норми не підлягають застосуванню в частині вимог до відповідача. Відповідач не набув права власності на спірну квартиру, яка перебуває у комунальній власності.

Недобросовісне заволодіння відповідачем чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Витребування майна від відповідача без будь-якої компенсації у даному випадку не є порушення справедливого балансу, є пропорційним та відповідає легітимній меті втручання у право на володіння майном. Витребування майна від відповідача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами).

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною.

Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Одним і способів судового захисту є витребування майна з чужого незаконного володіння.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що під час розгляду справи, суд має керуватись принципом juranovitcuria («суд знає закон»). При цьому, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144 цс 18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187 гс 18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338 цс 18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.

Як вже зазначено вище, змістом позову прокурора є вимога про витребування майна із власності відповідача на користь міської ради.

Колегія суддів враховує, що задоволення позову та витребування майна з незаконного володіння відповідача на користь власника не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог, а, з урахуванням принципу jura novit curia, відповідає способу захисту, встановленого законом, відповідно до змісту порушеного права позивача, характеру його порушення та спричинених таким порушенням наслідкам.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Незаконне позбавлення права власності на нерухоме майно, що належить до комунальної власності, завдає значної шкоди територіальній громаді, підриває матеріальну основу місцевого самоврядування, порушує інтереси держави, унеможливлює виконання гарантованих статтею 47 Конституції України житлових прав громадян, які потребують соціального захисту.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пунктів 1-3 частини 1 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

27 липня 2021 року державним реєстратором виконавчого комітету Христинівської міської ради Черкаської області Губницькою І.В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Підставою для державної реєстрації є Довідка, серія та номер № 14215о, видана 23 липня 2021 року, видавник: Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації», Свідоцтво про право власності на житло , серія та номер № НОМЕР_1 , виданий 21 липня 1993 року, видавник: Керівник органу приватизації, технічний паспорт, серія та номер № НОМЕР_2 , виданий 29 березня 2012 року, видавник Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації»

Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності (частина 1 статті 345 ЦК України).

Згідно з положенням статті 2 ЗУ «Про приватизацію житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках), де мешкають два і більше наймачів.

Відповідно до статті 8 ЗУ «Про приватизацію житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Відповідно до листа Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 09 серпня 2022 року № 10859-01-11 у реєстрі приватизованого житла м. Черкаси відсутня інформація про приватизацію квартири АДРЕСА_2 , відповідно і свідоцтво про право власності від 21 липня 1993 року № 465-р на ім`я ОСОБА_1 на квартиру органом приватизації не видавалося. Житловий будинок по АДРЕСА_3 відповідно до рішення Черкаської міської ради від 26 червня 2003 року № 3-531 «Про перелік об`єктів права міської комунальної власності та уповноважених органів, яким вони передаються в оперативне управління», є міською комунальною власністю.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 цього Закону встановлено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 цього закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Положеннями частини 4 статті 18 Закону обумовлено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Умови, підстави та процедура проведення відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року.

Згідно з пунктами 6 та 7 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Відповідно до пункту 40 Порядку, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Пунктом 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (крім випадків державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року); 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинки); 4) письмова заява співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що перебуває у спільній частковій власності); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Порядком визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені.

З огляду на закріплені у статтях 9 та 19 Закону положення, порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Відповідно до частини 5 статті 16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 24 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Отже, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що районний суд правильно встановив всі обставини справи, дослідив надані сторонами докази та дійшов правомірного висновку, що державна реєстрація права приватної власності на спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101) за ОСОБА_1 здійснена державним реєстратором виконавчого комітету Христинівської міської ради Губницькою І.В. на підставі документів, які в установленому законом порядку не видавалися уповноваженими особами, а саме свідоцтва про право власності на житло від 21 липня 1993 року та технічного паспорту від 29 березня 2012 року. А відтак, висновок суду про те, що квартира АДРЕСА_2 незаконно вибула із володіння територіальної громади міста Черкаси поза волею власника та перебуває у незаконному володінні ОСОБА_1 є правильним.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина 1 статті 388 ЦК України).

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Таким чином, вирішуючи спір районний суд правильно визначився з характером позовних вимог та прийняв обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства. Позивач повністю довів обгрунтованість позовних вимог належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в його рішенні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 квітня 2023 року у справі за позовом першого заступника Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко