Справа № 462/489/22 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/811/829/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Суди В.Ю.

з участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

у січні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 , про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/8 частку квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що йому на праві спільної часткової власності належить 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 , в якій він проживає разом з дружиною, ОСОБА_4 , а іншими співвласниками даної квартири є ОСОБА_3 , якому належить 1/8 частки квартири, та ОСОБА_1 , якій належить 1/2 частки квартири. Крім того, у спірній квартирі зареєстровані колишні співвласники квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , але фактично в ній не проживають. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10 липня 2006 року у справі № 22-1677 визначено порядок користування квартирою, згідно з яким кімнату площею 23,5 кв.м. визначено у їхнє з відповідачем користування, інші приміщення залишено у спільному користуванні. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 травня 2020 року у справі № 462/7915/19 визначено порядок користування коридором під літ. 3-11, площею 4,2 кв.м. у квартирі та залишено його у спільному користуванні співвласників. Стверджує, що з 2010 року ОСОБА_3 проживає у Ізраїлі, однак, він не знає адреси проживання відповідача, а пошук за допомогою соціальних мереж та звернень у поліцію і консульство був безрезультатним. Вказує, що 1/8 частки квартири, яка є у власності відповідача, з врахуванням місць загального користування, становить 8,89 кв.м., а відтак, не може бути ізольованою кімнатою в квартирі. Вважає, що достатньо підстав для припинення права на частку відповідача у спільній квартирі, оскільки вона є незначною та не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном неможливе, а істотної шкоди інтересам відповідача припинення його частки у майні не завдасть, оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі. Наголошує, що в договорі дарування № 3864 від 08 грудня 2005 року визначено, що вартість 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 становить 6400 грн., а згідно з інформацією, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вартість квартири становить 82406 грн.

З наведених підстав просить:

-припинити право власності ОСОБА_3 на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 ;

-виплатити ОСОБА_3 10300,75 грн., внесених ним на депозитний рахунок суду.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2022 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Повернуто ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/8 частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 10 300,75 грн., внесену на судовий депозит на рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації у Львівській області №0.0..1, код 9273-6450-7898-1461 по квитанції від 29.06.2022 року.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що ОСОБА_3 разом з сім`єю виїхав на постійне проживання в Ізраїль, а протягом останніх п`яти років не в`їжджав на територію України, тому у нього відсутня необхідність володіти житлом на території України. Зазначає, що відповідач з сім`єю зняті з реєстрації у спірній квартирі для переїзду на постійне місце проживання в Ізраїль, фактично не проживають у спірній квартирі, а тому позбавлення відповідача права на 1/8 частку квартири не завдасть йому істотної шкоди. Вказує, що у їхньому спільному володінні та користуванні є не квартира повністю, а лише одна кімната, площею 23,5 кв.м., вони з відповідачем обоє мають свої сім`ї, а проживання двох окремих сімей в одній кімнаті є неможливим. Вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що розмір грошової компенсації є заниженим та не відповідає дійсній ринковій вартості такої, є безпідставними. Вказує, що дана справа за своєю складністю потребувала детального розгляду по суті спору за правилами загального позовного провадження для з`ясування усіх обставин справи, а тому не могла розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року задоволено клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_7 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Однак, представник ОСОБА_2 ОСОБА_7 , приєднавшись до системи відеоконференцзв`язку, не змогла взяти участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів внаслідок низької якості зв`язку та його переривання.

Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Оскільки судом апеляційної інстанції вжито усіх необхідних заходів для надання представнику ОСОБА_2 ОСОБА_7 можливості участі в судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, однак, через технічну неможливість вона не змогла реалізувати своє право, беручи до уваги, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів покладено на заявника, яка не заперечувала щодо розгляду справи за її відсутності, колегія суддів вважає за можливим розглядати справу за відсутності представника ОСОБА_2 ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів неможливості спільного володіння та користування спірним нерухомим майном, а також наявності у відповідача іншого житла, що виключає припинення частки відповідача у спірній квартирі, оскільки таке припинення завдасть йому істотної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини квартири від 08 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №3864, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 липня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Семенюк О.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 2-394

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 288035437 від 02 грудня 2021 року підтверджується, що іншими співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , якому належить 1/8 частка квартири на підставі договору дарування частини квартири від 08 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №3864, та ОСОБА_1 , якій належить 1/2 частка квартири на підставі договору дарування 1/2 частки квартири від 27 серпня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дубчак О.В., зареєстрованого за № 2466.

Право спільної часткової власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9526608 від 10 січня 2006 року.

Згідно з відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області від 27 жовтня 2022 року місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 131).

Згідно з технічним паспортом на квартиру, складеним Львівським обласним бюро технічної інвентаризації 26 лютого 2001 року, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 71,1 кв.м., житловою площею 49,5 кв.м., складається з: двох кімнат (кімнати площею 26,0 кв.м. та кімнати площею 23,5 кв.м.), кухні площею 10.4 кв.м., ванної кімнати площею 4,2 кв.м., вбиральні (поєднаної) площею 0,9 кв.м., коридору площею 0,8 +2,3 кв.м., вбудованої шафи площею 0,3+0,7 кв.м., а також обладнана балконом площею 2,0 кв.м.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10 липня 2006 року у справі № 2-408/06 визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 згідно з яким ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визначено кімнату площею 26 м2., а ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з сім`єю кімнату площею 23,5 м2., інші приміщення залишено у спільному користуванні.

З довідки від 02 квітня 2019 року, виданої Обласним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», вбачається, що житлова площа вищезазначеної квартири змінилася з 49,5 кв.м. на 44,5 кв.м, а загальна площа з 71,1 кв.м. на 71,6 кв.м. внаслідок демонтажу пічки та перерахунку площ. Крім того, утворився коридор під літ. 3-11, площею 4,2 кв.м.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 травня 2020 року у справі №462/7915/19 визначено порядок користування коридором під літ. 3-11, площею 4,2 кв.м. у квартирі та залишено його у спільному користуванні співвласників, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-другою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).

Відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в п.п. 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених підпунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, постановах Верховного Суду від 18 липня 2019 року у справі №210/2236/15-ц, 19 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17, 26 грудня 2019 року у справі №303/4849/16-ц.

Отже, визначальною умовою при вирішенні спору про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників є відсутність істотної шкоди внаслідок такого припинення.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Необхідність припинення права відповідача на 1/8 частку у спірній квартирі позивач обгрунтовував тим, що частка відповідача у майні є незначною та не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном неможливе, а істотної шкоди інтересам відповідача припинення його частки у майні не завдасть, оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі, так як виїхав на постійне місце проживання в Ізраїль.

Згідно з листом Державної прикордонної служби України № 91-16074/0/15-22-вих від 01 липня 2022 року відомостей про перетинання державного кордону України у період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2022 року громадянином України ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у базі даних не виявлено.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 заперечила щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки вона є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , а тому вважає, що у випадку припинення частки ОСОБА_3 у квартирі вона також може претендувати на цю частку, а відтак, визнання права власності на 1/8 частку квартири за позивачем порушує її права.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 272195902 від 27 серпня 2021 року ОСОБА_3 на праві власності іншого житла не має, за ним зареєстровано лише право власності на 1/8 частку спірної квартири.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, позивач не надав належних та допустимих доказів наявності у відповідача на праві власності іншого житла, в тому числі і на території інших держав, а тому позбавлення відповідача на його частку у нерухомому майні завдасть істотної шкоди його інтересам та буде суперечити статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Правова позиція Європейського суд з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

Припинення права відповідача на частку у спірній квартирі призведе до припинення права користування цим житлом, що фактично завдасть відповідачу істотної шкоди, оскільки відповідач буде позбавлений єдиного наявного у нього житла, що є недопустимим, в розумінні гарантованого Конституцією України права особи на житло.

Крім того, позивачем не надано доказів про внесення на депозитний рахунок суду саме ринкової вартості частки відповідача у спільному майні, оскільки внесення позивачем 10300,75 грн. не відповідають реальній ринковій вартості 1/8 частки квартири станом на час розгляду справи.

Обгрунтовуючи розмір компенсації, позивач виходив з того, що в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 288035437 від 02 грудня 2021 року міститься інформація про те, що вартість квартири АДРЕСА_1 становить 82406 грн.

Статтею 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстр прав містить відомості в тому числі і про ціну (вартість) нерухомого майна.

При цьому, відомості про ціну (вартість) нерухомого майна вносяться до Державного реєстру прав виключно під час державної реєстрації набуття прав на підставі документів, поданих для такої реєстрації.

Отже. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відображаються відомості про ціну (вартість), за якою набуто право власності на нерухоме майно, чи за якою реалізовано інші речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, зокрема право оренди, а також розмір плати за користування нерухомим майном, тобто, саме договірної ціни, а не оцінки нерухомого майна, що здійснюються відповідно до законодавства.

Крім того, у квартирі проведено перепланування, що призвело до зміни загальної та житлової площі приміщень, утворення коридору, що також впливає на вартість квартири.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи.

Під дійсною вартістю будинку (квартири) розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Однак, звертаючись з позовними вимогами про припинення частки відповідача у квартирі, що належить на праві спільної часткової власності, позивач, всупереч передбаченого ст. 12 ЦПК України принципу змагальності цивільного процесу, не надав доказів дійсної вартості квартири на час розгляду справи, зокрема висновку експертизи щодо оцінки вартості квартири.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав, визначених у статті 365 ЦК України, для припинення права власності відповідача на 1/8 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві спільної часткової власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що припинення права власності відповідача на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 не завдасть йому істотної шкоди, оскільки він проживає за кордоном, не заслуговують на увагу, оскільки власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_3 іншого житла на праві власності, в тому числі і за кордоном.

Покликання апелянта на те, що справа за своєю складністю потребувала детального розгляду по суті спору за правилами загального позовного провадження, а суд першої інстанції безпідставно розглянув справу порядку спрощеного позовного провадження, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Оскільки спір у даній справі стосується припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частку квартири та не належить до передбачених ч. 4 ст. 274 ЦПК України спорів, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції вправі був розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 19.10.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк