Справа № 137/510/23
Провадження № 22-ц/801/1846/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 рокуСправа № 137/510/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 30 червня 2023 року, постановлену у складі судді Гопкіна П. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 грудня 2022 року о 22 годині 20 хвилин по вул. Шевченка, 73 у смт. Літин, Вінницької області трапилась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки «Toyota Avensis», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням позивача та транспортного засобу марки ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 . В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Учасники ДТП скористались правом, визначеним пунктом 33.2 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол), за яким відповідач визнав свою вину. В рахунок відшкодування шкоди ПрАТ "СК " Альфа Страхування" згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності сплатило кошти у розмірі 78316,79 грн., тоді як фактичні витрати, понесені позивачем склали 183574,26 грн. Різниця недоотриманого відшкодування становить 110457,47 грн, яку ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач має спалити різницю між страховою виплатою та вартості відновлювального ремонту автомобіля; помилково не взяв до уваги звіт про оцінку вартості матеріального збитку транспортного засобу, в результаті дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить автомобіль марки «Toyota Avensis», д.н.з. НОМЕР_1 .

16 грудня 2022 року о 22 годині 20 хвилин по вул. Шевченка, 73 у смт. Літин, Вінницької області з вини відповідача трапилась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки «Toyota Avensis», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням позивача та транспортного засобу марки ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , в результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Учасники ДТП скористались правом, визначеним пунктом 33.2 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол), у якому зазначена схема ДТП, прізвище водіїв, назви транспортних засобів та їх пошкодження. У графі 14 повідомлення про ДТП ОСОБА_2 зазначає, що визнає свою вину в ДТП та зазначає, що здійснив зіткнення з припаркованим авто. (а.с.10). Позивач подав документи для отримання страхового відшкодування від ПрАТ «СК «Альфа Страхування» і отримав суму в розмірі 78 316,79 грн. В подальшому позивач провів самостійну оцінку транспортного засобу. Звітом за № 01-23-М034 від 06.02.2023 (а.с. 14-56) зазначається про те, що оціночна вартість матеріального збитку, заподіяного власнику в результаті пошкодження транспортного засобу Toyota Avensis, д.н.з. НОМЕР_1 , складає 89 862,08 грн. Відповідно до акту виконаних робіт за № НФ-0000147 від 14.04.2023 (а.с. 61), на підставі договору надання послуг технічного обслуговування та/або ремонту від 01.02.2023 вартість робіт щодо автомобіля «Toyota Avensis», д.н.з. НОМЕР_1 , складає 98 500 грн. Понесення позивачем витрат на ремонт автомобіля також підтверджується заказом-нарядом № 000082639 від 14.04.2023 (а.с. 63-64), актом виконаних робіт № НФ-0000082 від 16.02.2023 (а.с. 66), розрахунковою квитанцією від 21.01.2023 (а.с. 67) та актом виконаних робіт №52 від 21.01.2023.

На думку позивача різниця суми матеріальних збитків (витрат на відновлення автомобіля), які були йому завдані, під час ДТП і не включені до суми страхового відшкодування, що було виплачено страховиком відповідача, становить 110457,47 грн (183574,26- 78316,79 грн).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено виплату йому страхового відшкодування в меншому, ніж належить розмірі, а відповідно не встановлено підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача майнової шкоди.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є безпідставними з огляду на наступне.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про страхування" страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України "Про страхування"). Добровільним може бути, зокрема страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України "Про страхування"). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону N 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Частиною третьою статті 988 ЦК України передбачено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Закону N 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

При цьому у частині третій статті 12 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права, зокрема статтею 1166 ЦК України.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на позивача покладено обов`язок доведення наявності шкоди та її розміру.

У даному випадку позивачем, як потерпілою особою пред`явлено вимогу до відповідача як винуватця ДТП про відшкодування непогашеної страховою компанією частини повної вартості відновлювального ремонту задньої частини транспортного засобу, розмір якої встановлено наданими рахунками, актами та квитанціями суб`єкта підприємницької діяльності, який здійснював роботи по відновленню попереднього стану автомобіля позивача.

Таким чином, за заявленими позовними вимогами предметом доказування у справі є розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу у зв`язку з заподіянням шкоди автомобілю Toyota Avensis», д.н.з. НОМЕР_1 , в результаті ДТП, яка сталася 16 грудня 2022 року.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтями 28, 29 Закону N 1961-IV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N 142/5/2092).

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = С р+ С м+ С сX (1- Е З), де: С р- вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн; С м- вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн; С с- вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн; Е З- коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу та ПДВ.

Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність" та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за N1074/8395 (з відповідним змінами).

У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі N 753/21177/16-ц (провадження N 61-28918св18) зазначено, що рахунок та акти виконаних робіт надані позивачем не є належним та допустимим доказом у справі про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки не відображають реального розміру збитків, завданих внаслідок ДТП.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 466/9318/14-ц (провадження 61-12554св18) не взято до уваги в якості доказу акт виконаних робіт та квитанцію про їх оплату, адже вони не свідчать про те, що вказані роботи проведенні для усунення пошкоджень майна, отриманих саме в дорожньо-транспортній пригоді за участю відповідача як винної особи.

Суд першої інстанції правильно надав критичну оцінку звіту №01-23 М034 ФОП ОСОБА_3 , оскільки останній не є висновком експерта та складений без врахування Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за N1074/8395 (з відповідним змінами).

Більше того, звіт №01-23 М034 ФОП ОСОБА_3 здійснено майже через два місяці після ДТП, тому він не може достовірно підтверджувати те, що пошкодження було отримані саме під час спірного ДТП, а не пізніше, та зафіксовані при огляді транспортного засобу за участю обох учасників ДТП і представника страховика .

Водночас експертиза пошкодженого майна позивача не проводилася, останнім клопотань про проведення судової автотоварознавчої експертизи не заявлялося, розрахунок коефіцієнту фізичного зносу деталей не надано, у зв`язку з чим встановити різницю, яка може бути стягнута з винної особи, між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням не є можливим.

Надані позивачем акти виконаних робіт, які включають перелік робіт, які були проведені щодо автомобіля та переліку обладнання деталей, запасних частин та матеріалів, а також рахунки фактури не є належними доказами, які б давали можливість встановити розмір різниці між вартістю ремонту автомобіля та страховою виплатою, оскільки не містять даних щодо зносу деталей.

Натомість вбачається, що за заявою позивача ПрАТ "СК "Альфа Страхування" сплатила йому страхове відшкодування у розмірі 78316,79 грн. з вираховуванням коефіцієнту зношення деталей, як це передбачено Законом.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції у справі, що переглядається, не надав оцінки фактичним обставинам і неправильно застосував норми права, тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Інші аргументи, наведені на обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права .

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності фактично зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення спірних правовідносин і висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, та оцінки доказів, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів вважає, що судом ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у цій справі було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 30 червня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за позивачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. П. Рибчинський