Житомирський апеляційний суд
Справа №289/2293/23 Головуючий у 1-й інст. Мельник О.В.
Категорія 84 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Трояновської Г.С., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №289/2293/23 за скаргою ОСОБА_1 на дії Коростишівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Радомишльського районного суду Житомирської області від 27 вересня 2023 року, постановлену під головуванням судді Мельника О.В.

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною скаргою, в якій просила визнати дії державних виконавців Радомишльського районного управління юстиції Соболевського С.В., ОСОБА_3 неправомірними, зобов`язати Коростишівський відділ державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 31.10.2013 року ВП № 40560330 та усі виконавчі документи, які були відкриті по даному виконавчому провадженні.

На обґрунтування скарги зазначала, що рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 07.11.2011 року у справі №2-18/2011 зобов`язано ОСОБА_4 повернути паркан на попередні межі між земельними ділянками ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ділянкою ОСОБА_4 , визначені у технічній документації. На підставі вказаного рішення судом видано виконавчий лист №2-18/2011 від 08.05.2012 року та державною виконавчою службою Радомишльського районного управління юстиції 31.10.2013 року нібито було відкрито виконавче провадження за № 40560330. У зазначеному виконавчому провадженні стягувачем є ОСОБА_5 (заміна сторони провадження на ОСОБА_2 згідно ухвали суду від 03.04.2018), а боржником - ОСОБА_4 (заміна сторони провадження на ОСОБА_1 згідно ухвали суду від 26.11.2021). Додає, що рішення Радомишльського районного суду від 07.11.2011 року було повністю виконане, про що є відповідні постанови про закінчення виконавчого провадження.

Вказує, що оскаржувана постанова первісному боржнику не направлялася, вона особисто станом на день подання даної скарги також не отримувала оригінал чи копію постанови, на підставі якої було відкрито виконавче провадження № 40560330, а наявний у матеріалах вказаного виконавчого провадження паперовий носій інформації не є постановою у розумінні документу, передбаченого Інструкцією з організації примусового виконання рішень та Закону України «Про виконавче провадження». На підставі вказаного просить поновити строк для подання скарги.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 27 вересня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про поновлення строку на подачу скарги. Залишено без розгляду скаргу ОСОБА_1 на дії Коростишівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області у виконавчому провадженні №40560330.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити клопотання про поновлення строку на подачу скарги та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що їй дійсно було відомо лише про наявність виконавчого провадження №40560330, але судом проігнорований той факт, що згідно чинного законодавства оскарженню підлягає не виконавче провадження, а саме рішення, дії бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби, що передбачено ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» та розділом VII ЦПК України.

Ненаправлення державним виконавцем виконавчих документів може свідчити про порушення прав скаржника бути обізнаним про хід виконавчого провадження та на здійснення своєчасних процесуальних заходів для запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів.

Вказує, що вживала заходи щодо ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, яке їй давали у непрошитому вигляді, з порушенням хронології, де був відсутній виконавчий лист, постанова про відкриття виконавчого провадження та багато інших документів.

Отримавши 18.09.2023 року відповідь з Радомишльського районного суду за №13-01/ЕП-У142/2023 від 15.09.2022 року з додатками, нею було виявлено порушення її конституційних прав, що виражалося у повторному відкритті нового виконавчого провадження по виконавчому листі 2-18/2011, яке було закрите у зв`язку з повним його виконанням. Враховуючи те, що постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів, наголошує на тому, що не раніше ніж 18.09.2023 року вона дізналася про порушення прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_4 та її особисто, вчинені державними виконавцями Соболевським С.В. та ОСОБА_3 .

Отже, судом першої інстанції помилково та без жодного законодавчого підґрунтя зроблено висновок про відсутність підстав на поновлення строку на оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження.

Від представника Коростишівського відділу Державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) до суду надійшов відзив, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Вказує, що всі дії та рішення у межах виконавчого провадження №40560330 здійснені у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку із невиконання рішення суду, 11.01.2023 року державним виконавцем до Радомишльського відділення поліції Коростишівського відділу поліції ГУ національної поліції в Житомирській області направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, згідно статті 382 КК України та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Відомості щодо оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.01.2023 року у відділі ДВС відсутні.

Представник стягувача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти задоволення скарги, вказував на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції. На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що скаржнику ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність ВП №40560330, у якому вона є боржником, яке проводиться на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 31.10.2013 року, тому підстав для поновлення пропущеного строку для звернення до суду із вказаною скаргою немає.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Коростишівського відділу Державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) просив проводити розгляд справи без участі представника відділу.

Представник стягувача також надіслав до суду заяву, в якій просив розгляд апеляційної скарги проводити без участі стягувача та її представника.

За приписами ст.372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює розгляд справи за відсутності всіх учасників справи, які не з`явились в судове засідання та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвалу суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

Відповідно до вимог статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважать, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 449 ЦПК України скаргу на дії державного виконавця може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Використовуючи своє право на звернення до суду зі скаргою та вважаючи рішення та дії державних виконавців неправомірними, ОСОБА_1 , звернулася до суду зі скаргою.

Аналогічна за змістом норма міститься і в частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, аналіз частини першої статті 449 ЦПК України та статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).

За загальним правилом строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, або відсутні докази поважності причин пропуску такого строку, скарга залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Вирішуючи питання про поновлення процесуального строку на оскарження постанови державного виконавця, необхідно виходити з фактичних обставин справи, поведінки заявника та особливостей правозастосовчої практики з питань розгляду такої категорій справ.

При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 439/1493/15-ц (провадження № 61-7804св19) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій.

У скарзі та доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 стверджує про те, що про порушення своїх прав стало фактично відомо лише 18.09.2023 року.

Колегія суддів виходить з того, що порівняльний аналіз змісту термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні.

Доведення факту, що сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася своєчасно до суду за його захистом, недостатньо для вирішення питання про поновлення строку звернення до суду.

Для поновлення строку звернення до суду заявнику потрібно довести наявність об`єктивних обставин, які свідчать про те, що заявник не знав і не міг дізнатись про порушення своїх прав.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, строк звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Під поважними причинами пропуску процесуального строку необхідно розуміти лише ті обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки, зокрема, залишення скарги без розгляду.

У цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Радомишльського районного суду від 26.11.2021 року у справі №2-18/2011 було замінено боржника у виконавчому провадженні, а саме боржника ОСОБА_4 на його правонаступника ОСОБА_1

ОСОБА_1 у поданій до суду скарзі, заявах по суті та апеляційній скарзі не заперечує той факт, що їй було відомо про примусове виконання виконавчого листа №2-18/2011 та про існування постанови про відкриття виконавчого провадження від 31.10.2013 року, а відтак вона була зобов`язана, демонструючи належне здійснення своїх процесуальних обов`язків, цікавитися, зокрема ходом виконавчого провадження та не допускати ухилення від виконання своїх зобов`язань (обов`язків).

При цьому, ОСОБА_1 вказує, що вживала заходи щодо ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, яке їй давали у непрошитому вигляді, з порушенням хронології, де був відсутній виконавчий лист, постанова про відкриття виконавчого провадження та багато інших документів, а взагалі вказана постанова, на її думку, не є документом відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, однак на підтвердження вказаних обставин не надає суду будь-яких доказів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справи «Олександр Шевченко проти України» 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

ВС наголосив, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою.

За викладених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені скаржником доводи поважності причин пропуску строку не є тими поважними та об`єктивними причинами в контексті вимог закону з огляду на їх недоведеність належними та достатніми доказами.

Будь-яких доказів наявності непереборних обставин, які унеможливили подачу скарги у строки, передбачені ст. 449 ЦПК України, скаржником наведено не було.

Оскільки вказані скаржником причини пропуску строку для звернення до суду із скаргою на дії та рішення державних виконавців визнанні судом неповажними, а відтак судом першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для залишення скарги без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для її скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у постанові, зокрема вирішує питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

04 грудня 2023 року представник стягувача ОСОБА_2 адвокат Бойко В.В. подав до суду заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000,00 грн, до якої додано:

- договір про надання правової допомоги адвокатом №б/н від 01 грудня 2023 року;

- кошторис витрат (у суді апеляційної інстанції) від 01 грудня 2023 року у справі №289/2293/23.

- ордер про надання правничої (правової) допомоги серії АА №0035767 від 01.12.2023 року про представництво інтересів ОСОБА_2 адвокатом Бойко В.В. у суді першої, апеляційної та касаційної інстанції.

Боржник ОСОБА_1 подала до суду заперечення на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, в якій вказує, що Бойко В.В. не є адвокатом, а всі видані документи його клієнту ОСОБА_2 є недійними.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Надання адвокатом Бойко В.В. професійної правничої допомоги при розгляді справи в суді апеляційної інстанції підтверджується, зокрема, ордером про надання правничої (правової) допомоги серії АА №0035767 від 01.12.2023 року, договором про надання правової допомоги адвокатом №б/н від 01 грудня 2023 року, кошторисом витрат (у суді апеляційної інстанції) від 01 грудня 2023 року.

Згідно п.3.1 договору про надання правової допомоги №б/н від 01 грудня 2023 року, сторони домовилися, що гонорар за договором в кожній окремій судовій інстанції (першій, апеляційній, касаційній) становить по 8 000,00 грн., який стягується, у разі відмови у задоволенні скарги боржника (задоволенні апеляційної (касаційної) скарги стягувача, відмови у задоволенні апеляційної (касаційної) скарги боржника), з боржника за судовим рішенням. Розміри оплати за конкретні дії адвоката визначені в кошторисі, що є невід`ємною частиною договору для розрахунку вартості фактично наданої правової допомоги адвокатом.

У відповідності до кошторисом витрат (у суді апеляційної інстанції) від 01 грудня 2023 року вартість наданих послуг складає 8 000,00 грн., зокрема:

1. консультування клієнта до початку складання (написання) скарги, збір доказів та аналіз матеріалів справи 500 грн.;

2. написання (складання) заперечення по справі 2500 грн.; написання (складання) заяви на ознайомлення з матеріалами справи 1000 грн.;

3. написання (складання) додаткових пояснень по справі 2500 грн.;

4. написання (складання) клопотання про залучення представника та стягнення витрат на правову допомогу адвоката 1000 грн.;

5. написання складання заяви про розгляд справи без участі стягувача та його представника 500 грн.

Щодо доводів ОСОБА_1 , викладених у запереченнях на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, про те, що ОСОБА_2 не є адвокатом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.

Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

У постановах Верховного Суду від 06 липня 2019 року у справі № 855/229/19 та від 26 вересня 2019 року у справі № 910/3845/19 міститься висновок про те, що особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відомості до Єдиного реєстру адвокатів України вносяться радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає порядок припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

У справі міститься копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія КВ №6367, виданого ОСОБА_2 на підставі рішення Ради адвокатів м. Києва від 04 квітня 2019 року № 28.

Відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що вказаний документ визнаний у передбаченому законом порядку недійсним або скасованим.

Також відсутні докази щодо припинення права ОСОБА_2 на заняття адвокатською діяльністю у порядку передбаченому законом.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 757/21384/19-ц (провадження № 61-15866 св 19), від 23 вересня 2021 року у справі № 367/862/19 (провадження № 61-8402 св 21), від 13 вересня 2023 року у справі № 283/2629/19 (провадження № 61-5962 св 23), від 27 вересня 2023 року у справі № 289/114/23 (провадження № 61-11038 св 23).

З урахуванням викладеного, враховуючи критерії реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, врахувавши складність справи та обсяг послуг, наданих адвокатом під час розгляду справи, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, а також надані боржником заперечення на заяву про стягнення судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені і документально підтвердженні витрати на правничу допомогу в сумі 2 000,00 грн.

Керуючись ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Радомишльського районного суду Житомирської області від 27 вересня 2023 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2023 року.

Головуючий Судді