П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2023 року місто Київ

справа № 759/12516/23

провадження№22-ц/824/13107/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Мазурик О.Ф., Поливач Л.Д., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Святошинський Відділ Державної виконавчої служби у місті Києві

Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Подольським Андрієм Анатолійовичем,

на ухвалу Святошинського районного суду м.Києва від 7 липня 2023 року, постановлену у складі судді Ключник А.С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про зняття арешту,-

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 7 липня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) про зняття арешту.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Подольський А.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що у липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Святошинського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) про скасування арешту з майна, а саме: обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20 квітня 2005 року №1900016, тип обтяження: арешт нерухомого майна; об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: ОСОБА_1 .

Заявлені позовні вимоги про скасування арешту майна позивач обґрунтовував серед іншого тим, що у зв`язку із наявністю вищевказаного обтяження у реєстрі прав він обмежений у реалізації права розпоряджання щодо будь-якого належного йому нерухомого майна, що порушує його права та законні інтереси.

20 квітня 2005 року Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження за номером 1900016, тип обтяження: арешт нерухомого майна; об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: ОСОБА_1 .

Підставою реєстрації вказаного обтяження стала постанова виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві від 4 квітня 2005 року №370/10, правонаступником якого являється Святошинський ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ).

18 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою щодо скасування арешту накладеного згаданою постановою виконавця.

Листом від 12 червня 2023 року №52482 відповідач повідомив про неможливість ідентифікації арешту у зв`язку з тим, що будь-які документи та записи не збереглися, а також про відсутність підстав для заняття арешту з майна.

Посилаючись на зазначені обставини та факти, ОСОБА_1 вважав, що його права та законні інтереси, пов`язані із здійсненням ним права власності, підлягають захисту в судовому порядку шляхом зняття арешту з майна. Додатково позивачем було акцентовано увагу на тому, що згідно даних реєстру боржників за посиланням станом на день пред`явлення позову ОСОБА_1 не є боржником в жодному виконавчому провадженні.

Матеріалами справи підтверджується те, що на даний час неможливо перевірити, чи був ОСОБА_1 взагалі стороною виконавчого провадження №370/10 та на підставі якого виконавчого документу було розпочато згадане виконавче провадження.

У листі відповідача від 12 червня 2023 року №52482 зокрема, зазначено, що не є можливим ідентифікувати арешт накладений згідно постанови №370/10 від 4 квітня 2005 року. Фактично позивач не має статусу боржника у будь-якому виконавчому проваджені, в тому числі, і у виконавчому провадженні №370/10.

Суд першої інстанції належної оцінки наявним у справі доказам не надав, у зв`язку з чим неповно встановив обставини.

Вважає, що судом помилково не застосовано до спірних правовідносин положення ст. 391 ЦК України, ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", які вказують на те, що позивачем було обрано належний спосіб захисту порушених прав та інтересів.

Отже, даний спір виходячи з предмету та підстав позову, а також суб`єктного складу учасників, належить розглядати за правилами цивільного судочинства, від так висновок суду першої інстанції про протилежне є помилковим.

Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм процесуального права, зокрема, частини першої статті 19, п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України.

В результаті порушення зазначених норм процесуального права суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність належних правових підстав для відмови у відкритті провадження у даній справі і як наслідок постановив ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції при виборі норм права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, врахував правові висновки Верховного Суду, які є нерелевантними у відношенні до обставин справи та висновків, якими мотивовано оскаржуване рішення.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Подольський А.А. подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Відповідач Святошинський ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) свого представника в судове засідання не направив, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, причини своєї неявки суд не повідомив, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги та судового рішення, що оскаржується, з урахуванням обставин даної справи, її складності, мотивованим викладенням позиції представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Подольського А.А. в апеляційній скарзі та відсутністю потреби у наданні усних пояснень учасника справи, явка якого до апеляційного суду є необов`язковою, колегія суддів вважала можливим розглянути справу у відсутність ОСОБА_1 та його представника - адвоката Подольського А.А., які не з`явилися в судове засідання.

За таких обставин колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Оскільки рішення ухвалене за відсутності учасників справи, то датою рішення є дата складення повного судового рішення ( ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд виходив із того, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Проте, апеляційний суд не може погодитися в повному обсязі з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у цій справі є позовні вимоги про зняття арешту з майна позивача, накладеного постановою Відділу державної виконавчої служби Святошинського РУЮ в м.Києві від 4 квітня 2005 року №370/10 ( правонаступником якого є Святошинського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) ).

Відповідно до Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у формі інформаційної довідки від 2 травня 2023 року №330945490, 20 квітня 2005 року на підставі постанови державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м.Києві від 4 квітня 2005 року № 370/10 до реєстру внесено обтяження за №1900016 щодо арешту всього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 .

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а ч.1 ст.5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Одночасно статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У пункті першому постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Також п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, на яку послався суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі, передбачає, що суд має відмовити у відкриття провадження у разі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За змістом ч.1 ст.187 ЦПК України, яка регламентує відкриття судом провадження в цивільній справі, передбачено, що при вирішенні питання про відкриття провадження суд перевіряє чи є підстави для залишення позовної заяви без руху та її подальшого повернення (наявність певних недоліків у її формі чи змісті), а також для відмови у відкриття провадження (наявність істотних обставин, які свідчать про неможливість розгляду заяви у порядку цивільного судочинства).

Згідно ч.4 ст.265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення суду по суті спору у справі зазначаються, зокрема, мотивована оцінка аргументів позивача та норми права, які мають бути застосовані до правовідносин сторін у справі.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, п.10 ч.2 визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У разі, коли суд в результаті розгляду даної справи прийде до висновку про те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 1 липня 2020 року у справі №645/7796/18.

Отже, враховуючи вищенаведені положення процесуального законодавства та встановлені в цій справі фактичні обставини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково та стадії відкриття провадження надав оцінку обґрунтованості обраного позивачем способу захисту його порушеного права, адже вказані дії суду стосуються стадії вирішення спору по суті, а не відкриття провадження.

При цьому у разі, якщо позивачем невірно обрано спосіб захисту його права та в суду відсутні можливості по захисту порушених права позивача в інший спосіб у порядку ч.2 ст.5 ЦПК України, суд має з цих підстав залишити позовні вимоги у справі без задоволення, а не приймати відповідне рішення на стадії відкриття провадження, яка вчинення таких дій судом не передбачає.

У розумінні частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду - Perez deRada Cavanilles проти Іспанії,№2809095, рішення від 28 жовтня 1998 року.

Отже необхідною умовою забезпечення доступу позивача в цій справі до правосуддя є надання судом оцінки доводам його заяви у порядку, визначеному процесуальним законом.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору у порядку певного судочинства.

Під час вирішення питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданням цивільного судочинства, передбаченим у статті 2 ЦПК України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відмова у відкритті провадження у справі з підстав наявності, як вказує суд, у особи права звернення із скаргою в порядку визначеному розділом VІІ ЦПК України, є помилковою, оскільки положення статті 186 ЦПК України визначають вичерпний перелік підстав відмови у відкритті провадження у справі і підстави, яка вказана судом, не передбачають.

Таким чином висновки суду першої інстанції в цій справі про те, що спір не може розглядатися у порядку цивільного судочинства є помилковими. Отже необхідною умовою забезпечення доступу позивача в цій справі до правосуддя є надання судом оцінки доводам її позовної заяви по суті.

Відповідно до положень п.4 ст.379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, тому ухвала підлягає скасуванню, справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України,суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Подольським Андрієм Анатолійовичем, задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м.Києва від 7 липня 2023 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: О.Ф. Мазурик

Л.Д. Поливач