№ 336/5146/22
провадження № 2/336/487/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2023 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Нєдєльчевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частку квартири, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулись 03.10.2022 р. до суду з вищевказаним позовом.

В позовній заяві зазначали, що станом на 01.01.2013 р. 2-х кімнатна квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала: ОСОБА_5 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входять: частка квартири АДРЕСА_1 ; 6/9 часток житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Після оформлення спадкових прав, власниками квартири АДРЕСА_1 стали: часток - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 08.04.1998 р. Шевченківською районною радою м.Запоріжжя; 1/6 частки ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, згідно свідотцва про право на спадщину за законом № 3-683, виданого 21.10.2020 р. П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою; 1/12 частки ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом № 3-732, виданого 07.11.2020 р. П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою.

18.01.2022 р. ОСОБА_2 подарував належну йому 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_3 .

На цей час сторони проживають у спірній квартири, але між ними склалися неприязні стосунки, що робить не можливим користування житловим приміщенням.

За позовом, посилаючись на ст.ст.365, 368, 370 ЦК України, позивачі просили припинити право спільної сумісної власності на частки квартири АДРЕСА_1 та визначити розмір часток власників ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у частках квартири АДРЕСА_1 по частці кожному співвласнику; припинити право власності ОСОБА_2 на частку спірної квартири; припинити право власності ОСОБА_3 на 1/6 частку квартири; визнати за ОСОБА_4 право власності на 5/12 часток квартири, які належали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; виплатити ОСОБА_2 173 167,00 грн. ринкової вартості частини квартири, внесені позивачами на депозитний рахунок суду; виплатити ОСОБА_3 115 444,66 грн. ринкової вартості 1/6 часток квартири, внесені позивачами на депозитний рахунок суду; стягнути судові витрати.

Ухвалою суду від 20.10.2022 р. відкрито провадження і справа призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 29.11.2022 р.

29.11.2022 р. підготовче судове засідання відкладено на 17.01.2023 р. на підставі п.1 ч.2 ст.197, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України.

17.01.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 16.02.2023 р. на підставі п.3 ч.2 ст.198 ЦПК України.

16.02.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 09.03.2023 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України.

09.03.2023 р підготовче судове засідання відкладено на 26.04.2023 р., а 26.04.2023 р. на 23.05.2023 р. у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті.

23.05.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 19.06.2023 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України.

19.06.2023 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 17.07.2023 р.

17.07.2023 р. розгляд справи відкладено на 12.09.2023 р. на підставі ч.5 ст.223 ЦПК України.

Ухвалою від 12.09.2023 р. позов в частині позовних вимог, пред`явлених ОСОБА_4 , залишено без розгляду, розгляд справи відкладено на 12.10.2023 р.

Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явилась, в процесі розгляду справи подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити (а.с.95).

Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимоги з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с.57-64), а також стягнути витрати на правничу допомогу.

Відповідач ОСОБА_3 до суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, подала відзив на позов (а.с.57-64), у якому просила відмовити в задволенні позовних вимог.

Суд розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_7 на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію позивача, заслухавши пояснення представника відповідачів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом з наданих сторонами письмових доказів, частки квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 08.04.1998 р. Шевченківською районною радою м.Запоріжжя (а.с.8, 9-10, 11-12).

1/12 частка вказаної квартири належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом № 3-732, виданого 07.11.2020 р. П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою (а.с.9 зв.).

1/6 частка нерухомості належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від від 18.01.2022 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстраційним № 140 (а.с.13).

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 1 ст. 15 цього Кодексу, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з подальшим повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників.

Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до статті 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18).

Рішеннями Європейського суду з прав людини неодноразово (зокрема, у справі "Андрій Руденко проти України", заява № 35041/05), зроблено висновок про порушення національними судами статті 1 Першого протоколу до Конвенції з тих підстав, що суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування вартості такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена статтею 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди.

Відповідно до висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 для припинення права суб`єкта господарювання (юридичної особи) на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті шостому постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачі, пред`явивши вимоги про припинення права відповідачів на частку у спільній власності на квартиру, не дотримались вимог частини другої статті 365 ЦК України, та не надали суду належних доказів попереднього внесення на депозитний рахунок суду вартості частки відповідачів у спільному майні, право на яке вони просили припинити, а лише зазначили про це в позовній заяві.

Разом з тим, внесення суми на депозит суду є гарантією справедливої сатисфакції особі та має бути здійснена до постановлення рішення суду, оскільки суд постановляє рішення про припинення права особи на частку в спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пп.1-3).

Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених підпунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Подібні за змістом правові висновки Верховний Суд навів у постановах від 18 липня 2019 року у справі №210/2236/15-ц, 19 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17, 26 грудня 2019 року у справі №303/4849/16-ц, 02 листопада 2021 року у справі № 263/13236/16-ц.

Отже право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні вимог про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

З наявних у справі доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований та разом з сім`єю фактично проживає у спірній квартирі, а належність відповідачу на праві власності 4/9 часток житлового будинку АДРЕСА_2 , на переконання суду, не свідчить про те, що, останній, як і відповідач ОСОБА_3 , не має потреби в житлі, оскільки достатніх доказів того, що відповідач проживає у вказаному будинку, та останній придатний для проживання, і за своїми характеристиками цей будинок може використовуватись, як житло, в розумінні вимог закону, - матеріали справи не містять.

Варто вказати на те, що втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод й буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Із заперечень на позов вбачається, що відповідачі не згодні на отримання компенсації вартості їх часток квартири у спільній сумісній власності, тобто, в даному конкретному випадку отримання коштів за позбавлення права власності у розмірі, вказаному позивачем, не є співмірним.

Суд вважає, що інші зазначені стороною позивача обставини є недоведеними, та не є підставами для припинення права особи на частку у спільному майні в розумінні ст. 365 ЦК України.

Наведене в сукупності свідчить про те, що припинення права власності відповідачів на частку у спільному майні, як про це заявлено позивачем, завдасть істотної шкоди їх інтересам, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд відмічає, що інші наведені доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги інтереси всіх сторін щодо володіння та користування належними їм частками спірної квартири, вимоги ст. 365 ЦК України, та те, що позивачем не надано суду переконливих доказів того, що частка, яка належить відповідачам є незначною і не може бути виділена в натурі, а припинення права відповідачів на їх частку, на переконання суду, завдасть істотної шкоди їх інтересам, а тому, зважаючи на відсутність згоди відповідачів на отримання грошової компенсації за належну їм частку у спільній сумісній власності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині припинення права власності відповідачів на частку у спільному майні слід відмовити.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні первісної позовної вимоги про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, а відтак в задоволенні решти позовних вимог слід також відмовити, оскільки ці вимоги є похідними.

З огляду на те, що позов не підлягає задоволенню, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд залишає судові витрати позивачів за ними.

Вирішуючи заяву представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходив з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено у частині першій ст. 137 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до частини другої ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до частини четвертої ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Професійну правничу допомогу відповідачу ОСОБА_2 надавав адвокат Неткал на підставі договору про надання правової допомоги № 2/22 від 24 січня 2022 року (а.с.118_ та ордеру на надання правничої (правової) допомоги АР № 1105184. Представником надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу (а.с.65, ), акти приймання-передачі наданих послуг від 26.04.2023 р., від 01.07.2023 р. (а.с.115, 137), квитанції про сплату гонорару від 26.04.2023 р., від 01.07.2023 р. (а.с.116, 138), які разом за період з 04.01.2022 р. по 17.07.2023 р. складають 12 000 грн.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Суд, ураховуючи складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи обґрунтованость розміру зазначених витрат та позовних вимог, приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_4 6000 грн. витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частку квартири відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 6000 (шість тисяч) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 23 жовтня 2023 року.

Суддя О.В.Дмитрюк