Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.09.2023 Справа №607/9223/23

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

з участю секретаря судового засідання Крук А. В.,

представника позивачки, адвоката Гордєєва Ю. В.,

представників відповідачів Безкоровайної О. А.,

Дзюбатого А. В.,

Качор В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Тернопільській областіпро відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативнорозшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі ДКС України), Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області(далі ГУНП в Тернопільській області) про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативнорозшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 січня 2018 року Тернопільською місцевою прокуратурою прокуратури Тернопільської області (правонаступник - Тернопільська окружна прокуратура Тернопільської обласної прокуратури) розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000005, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України (далі КК України).

18 березня 2019 року у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України.

16 квітня 2019 року постановою про виділення матеріалів прокурором Тернопільської місцевої прокуратури Самойловим П. Г. із матеріалів досудового розслідування кримінального провадження № 0000005 від 12 січня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, виділено матеріали досудового розслідування по факту вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України, які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001183.

Процесуальні повноваження слідчого у кримінальному провадженні № 0001183 від 18 квітня 2019 року доручено здійснювати групі слідчих у складі: старшого слідчого відділення СВ Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області Остапчука Ю. М.; слідчого відділення СВ Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області Біля О. Р.; слідчого відділення СВ Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області Крутого Р. О.; слідчого відділення СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Вакіряка В. П.; слідчого відділення СВ Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області Гатанюк Р. З. (старший групи).

Процесуальні повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0001183 від 18 квітня 2019 року доручено здійснювати групі прокурорів у складі: прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Самойлова Павла Григоровича (старший групи); старшого прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Ороновського Святослава Ігоровича.

08 травня 2019 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001183 від 18 квітня 2019 року стосовно позивачки скеровано до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області для розгляду.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю в її діяннях складу кримінального правопорушення. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року залишено без змін.

Таким чином, враховуючи дату повідомлення про підозру, позивачка перебувала під слідством та судом в період з 18 березня 2019 року до 10 листопада 2022 року, що становить 3 роки 7 місяців 23 дні, тобто 43 повних місяці.

Вказаним кримінальним переслідуванням позивачці була заподіяна моральна шкода, яка полягала в тому, що вона, будучи лікарем-окулістом (на даний час - офтальмологом) з понад 40-літнім стажем роботи, будучи знаною у всьому районі як професійний, досвідчений лікар, переживала з приводу незаконного обвинувачення, вимушена була на протязі понад 4-х років доводити свою невинуватість, докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відшуковувати на це можливості та час. Вищезазначене потягло у свою чергу для неї негативні наслідки у вигляді вимушених змін у житті, ступені зниження її авторитету, престижу, репутації і зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, які настали для неї в результаті безпідставного кримінального переслідування.

Крім того, після повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України, вона, будучи особою похилого віку, сприйняла все близько до серця, в неї порушився сон, апетит, на фоні стресу розпочалися головні болі, що відобразилося на її самопочутті та призвело до порушень стану її здоров`я.

Разом з тим, враховуючи що ОСОБА_1 не є спеціалістом в галузі права, і не могла сама себе захищати, з метою доведення своєї невинуватості, хоча, зокрема ч. 2 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, вимушена була користуватися кваліфікованою юридичною допомогою із залученням захисників, на що протягом тривалого періоду витратила не малу суму грошових коштів.

Отже, враховуючи що позивачку визнано невинуватою у вчиненні злочину та виправдано, вважає, що вона має право на відшкодування завданої їй незаконним притягненням до кримінальної відповідальності матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовував посиланням на ст. ст. 3, 56 Конституції України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст. ст. 23, 1176 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Позивачка вказує, що її вимога про відшкодування моральної шкоди в даному випадку є повністю обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки кримінальне переслідування, яке тривало понад 43 місяці, залишило непоправний слід в її житті, призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, що виразилося у втраті авторитету, зменшення кола спілкування, зміни ставлення до неї та втрати довіри як до лікаря, призвело до обговорення проблеми позивачки в колах трудового колективу, що також негативно відобразилося на її морально-психологічному стані. Разом з тим, ОСОБА_1 , змушена була протерпіти принизливе для неї неправомірне звинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, якого вона не вчиняла, а намагалася лише якісно та професійно виконувати свою роботу, допомагати людям у боротьбі із їх захворюваннями, якісно та своєчасно надавати свої послуги. Крім того, у зв`язку з перебуванням під слідством і судом стан її здоров`я став близьким до критичного.

Так, станом на день ухвалення рішення колегією суддів Тернопільського апеляційного суду про залишення вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року без змін, а саме 10 листопада 2022 року, мінімальний розмір заробітної плати, згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», становив 6 700 гривень. Таким чином, з розрахунку за 43 місяці перебування під слідством і судом (43 х 6 700 гривень), мінімальний розмір моральної шкоди, яку необхідно відшкодувати ОСОБА_1 , становить 288 100 гривень 00 копійок.

Крім того, з метою доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого позивачці кримінального правопорушення, з метою аргументування своїх доводів та позиції, вона протягом досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження про її обвинувачення користувалася кваліфікованою юридичною допомогою, а саме послугами адвокатів - захисників у кримінальному провадженні. За період кримінального переслідування, враховуючи всі слідчі дії, проведенні за її участю та участю її захисників, кількості судових засідань, а також їх складності, підготовлених для захисту необхідних процесуальних документів, позивачка витратила грошові кошти для надання їй юридичної допомоги на загальну суму 40 900 гривень 00 копійок.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

З огляду на вказане, позивачка просила суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на її користь матеріальну шкоду в рахунок сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, в розмірі 40 900 гривень 00 копійок та моральну шкоду в розмірі 288 100 гривень 00 копійок.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2023 року відкрито провадження у справі № 607/9223/23. Постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

13 червня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ГУНП в Тернопільській області, в якому він просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку із його безпідставністю.

ГУНП в Тернопільській області не погоджується із міркуваннями позивачки, що саме наявність виправдувального вироку стосовно останньої є беззаперечною підставою відшкодування їй моральної шкоди в сумі 288 100 грн та матеріальної шкоди в сумі 40 900 грн, вважає їх необґрунтованими та безпідставними.

На думку представника відповідача, всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивачкою не надано переконливих доказів, які б свідчили про причинно-наслідковий зв`язок між діями органу досудового розслідування та завданою їй шкодою.

Вказав, що при визначенні факту заподіяння моральної шкоди проводиться судово-психологічна експертиза, висновком якої підтверджується психологічний стан особи, наявність чи відсутність у неї переживань, страждань, особливостей сприйняття певної події тощо. В матеріалах позову відсутні будь-які докази у вигляді висновків фахівці, котрі б підтверджували наявність у позивачки моральної шкоди.

Також звертає увагу суду на той факт, що в ході проведення досудового розслідування до позивачки не застосовувалися жодні обмежувальні заходи, вона не позбавлялась волі, не проводилось її відсторонення від займаної посади, не накладався арешт на її майно. Позивачкою не надано жодних доказів понесення нею репутаційних втрат (наприклад негативний розголос в засобах масової інформації, відмови осіб від співпраці з позивачкою через проведення відносно неї досудового розслідування чи ін.).

В зв`язку із цим твердження позивачки про порушення нормальних життєвих зв`язків та значних майнових втрат, представник відповідача вважає безпідставним. На його думку, позивачкою не доведено та не додано розрахунку заподіяння їй моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру, не надано будь-яких доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми.

Крім цього, представник відповідача ГУНП в Тернопільській області зауважує, що сам факт наявності виправдувального вироку не є доказом заподіяння позивачці моральної шкоди та беззаперечною підставою для її відшкодування. На дані правовідносини жодним чином не розповсюджується презумпція моральної шкоди. Право на відшкодування моральної шкоди реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та чіткого розрахунку суми відшкодування.

Разом з тим, представник відповідача наголосив, що в ході розгляду кримінального провадження № 0001183 від 18 квітня 2019 року за ч. 2 ст. 354 КК України не було встановлено жодного факту протиправної чи незаконної дії чи бездіяльності зі сторони поліцейського у відношенні особи позивачки.

Також відповідач ГУНП в Тернопільській області не погоджується з розрахунком періоду за який позивачка просить відшкодувати їй шкоду. Так з тексту позовної заяви прослідковується те, що період за який позивачка просить відшкодувати моральну шкоду, з 18 береня 2019 року (оголошення підозри) по 10 листопада 2022 року (прийняття ухвали Тернопільського апеляційного суду про залишения в силі вироку).

Так, після винесення судом першої інстанції виправдувального вироку від 22 червня 2022 року учасник досудового розслідування ОСОБА_1 звільнилась від обов`язку підкорятися процесуальним вимогам слідчого та прокурора та для неї припинилась тривалість обмежувальних заходів. Отже, тривалість перебування позивачки під слідством та судом повинна вираховуватися з 18 брезня 2019 року (дня оголошення підозри) до 22 червня 2022 року (винесення виправдувального вироку суду), що відповідає вимогам п. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у кримінальному провадженні, представник ГУНП в Тернопільській області зазначає, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Також, звертає увагу суду на те, що акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 27 березня 2023 року не підписаний клієнтом (позивачкою), а отже нею не підтверджено, що послуги надані в повному обсязі та належної якості. Загалом вказаний документ не є беззаперечним доказом оплати позивачкою суми коштів вказаних в ньому за надані послуги.

Крім цього, відповідно до норм ст. 120 КПК України передбачено відшкодування витрат на правову допомогу в рамках розгляду кримінального провадження. Отже, з наведеного слідує, що позивачка мала можливість здійснювати таке відшкодування витрат у тому виді судочинства в рамках якого їй надавались послуги, а не в рамках розгляду цивільної справи.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 81, 178 ЦПК України, ст. ст. 23, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю.

15 червня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Тернопільської обласної прокуратури, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , вважає їх безпідставними і необґрунтованими з наступних підстав.

Слідчим відділом Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області розслідувалося кримінальне провадження № 0001183 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України.

У ході досудового розслідування 18 березня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України.

Мотивуючи рішення про визнання підсудної невинуватою у вчиненні злочину, суди дійшли висновку про недопустимість доказів, зібраних на підтвердження її вини, а також відсутність відомостей про особу, яка надала ОСОБА_1 неправомірну вигоду і, відповідно, в інтересах якої вона вчиняла певні дії.

Таким чином, внаслідок незаконного кримінального переслідування ОСОБА_1 вважає, що їй заподіяно моральну шкоду та стверджує, що впродовж періоду перебування під слідством і судом, вона зазнала моральних страждань. Як підставу заявлених позовних вимог вказує лише на факт постановлення виправдувального вироку.

Водночас необхідно врахувати, що жодних фактів застосування органами досудового розслідування до неї морального чи фізичного впливу, суттєвого обмеження її прав чи свобод, не наведено, запобіжні заходи до підозрюваної не застосовувалися.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання такої моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом (п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Враховуючи це, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві та якими доказами це підтверджується.

Предметом доказування у справах про відшкодування моральної шкоди у першу чергу є наявність факту спричинення моральної шкоди та подання на підтвердження цього відповідних доказів. При цьому, кожне твердження позивача про обставини спричинення моральної шкоди повинно бути доведено відповідними доказами, а не лише доводами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 76, ст. ст. 77, 80 ЦПК України дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), підтверджуються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює незалежність, допустимість, достовірність кожного доказ окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок довести ті обставини, які зазначено в позовній заяві, як на підставу своїх вимог, згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України покладається саме на позивача. При цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, не є беззаперечним, а потребує доказування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2021 року у справі № 554/5007/18.

Представник відповідача Тернопільської обласної прокуратури вказує на те, що твердження ОСОБА_1 про порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, що спричинили вимушені зміни у повсякденному житті, перебування під постійним психологічним тиском, погіршення стану здоров`я, відповідними доказами не підтверджено. Разом з тим, позивачка не ставить питання про виклик у судові засідання свідків, які би підтвердили чи спростували непрості обставини життя та їх вплив на її психологічний стан, про який зазначає у позові.

Водночас лише зі змісту самої позовної заяви не можливо встановити факт спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок саме тих дій, які вчинялися відносно неї в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0001183 та достатнього переконання суду у необхідності та доцільності відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.

Крім того, позивач повинен довести не тільки протиправність дій відповідача - Тернопільської обласної прокуратури та спричинення шкоди, а також наявний причинно-наслідковий зв`язок між такими діями та заподіяною шкодою (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року, справа № 199/1478/17).

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №242/5118/19 та від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18.

Разом з тим, представник Тернопільської обласної прокуратури зауважує, що належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували зміст заподіяної моральної шкоди (висновок спеціалістів про те, чи стало перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, а також проведення інших процесуальних дій, психотравмуючою ситуацією для неї); характер, обсяг і тривалість моральних страждань, наявність та істотність вимушених змін у її життєвих стосунках; причинно-наслідковий зв`язок між діями, рішеннями чи бездіяльністю органів досудового розслідування, прокуратури та заподіяною моральною шкодою, понесеними психічними стражданнями, позивачкою не долучено.

Крім того, представник відповідача вважає доводи позивачки щодо стягнення витрат на правову допомогу необґрунтованими посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зокрема п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява № 71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява № 72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Така ж позиція викладена у справі «Ботацці проти Італії» (заява № 34884/97).

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лавенц проти Латвії» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У пункті 269 рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (заява № 31107/96) суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Разом з тим, до матеріалів позовної заяви не долучено документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

Щодо необхідності надання доказів слід враховувати позицію Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат, у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Крім того, представник відповідача Тернопільської обласної прокуратури зазначає, що у долученому до матеріалів позовної заяви Акті здачі-приймання робіт (надання послуг) від 27 березня 2023 року у найменуванні робіт і послуг виокремлення адвокатом «аналіз судової практики, підготовлення і подання клопотань про недопустимість доказів», як самостійного виду адвокатської послуги, є необгрунтованим, та охоплюється діями адвоката з - «підготовлення та участь у судових засіданнях». Враховуючи це, визначення оплати наданої юридичної допомоги на суму 40 900,00 грн. є неспівмірним із фактично наданим її обсягом.

Водночас, процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу витрат на правничу допомогу, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

У справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Враховуючи те, що позивачкою належно не обґрунтовано, у чому саме полягає спричинена їй моральна шкода, не доведено неправомірності дій (рішень) прокуратури та причинного зв`язку між такими діями (рішеннями) та шкодою, що настала, всупереч ст. 81 ЦПК України відповідними доказами не підтверджено, як і заявлений розмір відшкодування витрат на правничу допомогу, тому представник відповідача Тернопільської обласної прокуратури просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

16 червня 2023 року через систему «Електронний суд» представником відповідача Державної казначейської служби України подано відзив на позовну заяву у якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог покликаючись на Конституцію України, ст. ст. 23, 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Вказує, що відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIIІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» - мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з того розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Разом з тим, під час обрахунку відшкодування шкоди позивачкою, всупереч вимог пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774- VIIІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» застосовано розмір мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу представник відповідача Державної казначейської служби України послався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03 березня 2021 року по справі № 379/1487/18, де зазначено, що не може підлягати задоволенню заява щодо стягнення витрат на правову допомогу у разі неподання заявником всіх, передбачених законодавством документів для підтвердження понесення відповідних витрат, у тому числі й детальний опис робіт/послуг, виконаних адвокатом.

Проте, в додатках до позовної заяви відсутні будь-які квитанції, платіжні доручення з відміткою банку, які б були належним доказом сплати коштів.

У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі № 596/2305/18-ц зазначено про те, що Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними та неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v.Ukraine, заява № 19336/04, §268).

Зауважує, що позивачка просить відшкодувати їй витрати на правничу допомогу, понесені в кримінальному провадженні. Статтею 120 КПК України закріплені положення щодо витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Таким чином, чинним законодавством України не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду справи в іншому провадженні.

Отже, питання відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених потерпілою стороною в кримінальному провадженні, повинно вирішуватись під час ухвалення вироку. Дані витрати ніяк не стосуються розгляду цієї справи.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року по справі № 529/1007/16-ц.

Крім цього, представник Державної казначейської служби України вказав, що Казначейство жодних прав та інтересів позивачки не порушувало, не вступало у правовідносини з нею і жодної шкоди позивачці не завдало (до того ж сама позивачка не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів.

Аналогічна позиція підтверджена практикою касаційного суду, зокрема, ухвалою ВССУ від 05 липня 2017 року по справі № 210/327/15-ц, згідно з якою не допускається стягнення шкоди з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

В постановах Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019року по справі № 199/6713/14-ц, від 11 серпня 2021 року по справі № 352/2255/19, від 18 серпня 2021 року по справі № 591/6891/18, від 18 серпня 2021 по справі № 200/8310/18, від 08 вересня 2021 року по справі № 751/7182/19 викладено наступну позицію Верховного Суду: «Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги та дійшли помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Казначейства шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. За таких обставин резолютивна частина рішення підлягає зміні в частині стягнення коштів не з Казначейства, а з Державного бюджету України».

Також представник відповідача звернув увагу суду на те, що за результатами розгляду справи № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Таким чином, стягнення коштів з Казначейства є необгрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.

Протокольною ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 31 серпня 2023 року, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Представник позивачки, адвокат Гордєєв Ю. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів ДКС України, Тернопільської обласної прокуратури, ГУНП в Тернопільській області в судовому засіданні позовних вимог не визнали з підстав, наведених у відзивах на позовну заяву. Просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши надані матеріали, встановив наступні обставини.

12 січня 2018 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Слідчим управлінням ГУНП в Тернопільській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 354 Кримінального кодексу України (далі КК України).

18 березня 2019 року у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України.

16 квітня 2019 року постановою про виділення матеріалів досудового розслідування прокурором Тернопільської місцевої прокуратури Самойловим П. Г. із матеріалів досудового розслідування кримінального провадження № 0000005 від 12 січня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, виділено матеріали досудового розслідування по факту вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України, які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001183.

08 травня 2019 року слідчим СВ ТВП ГУНП в Тернопільській області Гатанюк Р. З. складено, а прокурором Тернопільської місцевої прокуратури Самойловим П. Г. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001183 від 18 квітня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України, відносно ОСОБА_1 . У обвинувальному акті вказано, що досудовим розслідуванням зібрано достатньо доказів для пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України, тобто одержанні працівником установи, який не є службовою особою, неправомірної вигоди за вчинення будь-яких дій з використанням становища, яке займає працівник в установі, в інтересах того, хто надає вигоду.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року (справа № 607/11132/19) ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано за ч. 3 ст. 354 КК України, у зв`язку із відсутністю в її діях складу даного кримінального правопорушення.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 607/11132/19 вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін.

17 квітня 2019 року між ОСОБА_1 (КЛІЄНТ) та адвокатом Гордєєвим Юрієм Володимировичем (АДВОКАТ) укладено Договір № 17/19 про надання правової допомоги.

Згідно п. 1 Договору № 17/19 про надання правової допомоги від 17 квітня 2019 року, АДВОКАТ зобов`язується надати КЛІЄНТУ правову допомогу (захист прав та інтересів

у судових інстанціях та в органах досудового розслідування з усіма правами, наданими в

процесі сторонам чи їх учасникам в цивільному та кримінальному провадженні, у тому

числі з правом підпису усіх процесуальних документів, а саме: знайомитися з

матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь у засіданнях чи

проведені інших процесуальних дій, подавати докази, брати участь в досліджнні доказів,

заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення, наводити свої доводи та

міркування з усіх питань, що виникають в ході відповідного процесу, заперечувати проти

клопотань інших учасників та спростовувати їх доводи, отримувати постанови, ухвали,

накази та інші рішення вказаних органів; змінювати підставу та предмет позову,

збільшувати або зменшувати суму позову; заперечувати відносно позову; проводити збір

необхідних документів та доказів, в порядку, що встановлений Законом; надання усних

роз`яснень, консультацій; складення письмових довідок, запитів, клопотань, проектів

процесуальних документів і т.п.) у кримінальному провадженні № 0001183 від

13 березня 2019 року за ч. 3 ст. 354 КК України. При наданні правової допомоги по даному

Договору АДВОКАТ зобов`язується діяти відповідно до вимог чинного законодавства

України, виключно в інтересах КЛІЄНТА.

Відповідно до п. 4 Договору № 17/19 про надання правової допомоги від 17 квітня 2019 року, КЛІЄНТ з метою виконання АДВОКАТОМ дорученого завдання надає згоду останньому на використання своїх персональних даних. Розмір гонорару АДВОКАТУ визначається за окремою угодою між сторонами і повинен бути оплачений протягом 10-днів після підписання даного договору. У випадку несвоєчасної оплати КЛІЄНТОМ послуг АДВОКАТА, останній має право в односторонньому порядку розірвати дану угоду.

Із Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 27 березня 2023 року (далі - Акт) убачається, що адвокатом були виконані наступні роботи (надані такі послуги):

-ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 0001183 від 13 березня 2019 року (справа № 607/11132/19) та вступ у судове провадження (8 год.) 3 200 грн;

-підготовлення та участь у судових засіданнях суду першої інстанції (31 засідання) 15 500 грн;

-аналіз судової практики, підготовлення та подання клопотань про недопустимість доказів (5 клопотань) 10 000 грн;

-підготовлення промови та участь у судових дебатах суду першої інстанції (5 год.) 5 000 грн;

-підготовлення та участь у судових засіданнях суду апеляційної інстанції (4 засідання) 3 200 грн;

-підготовлення промови та участь у судових дебатах суду апеляційної інстанції (4 год.) 4 000 грн.

Всього виконано робіт (надано послуг) на загальну суму 40 900 грн. Клієнт підтверджує, що послуги надані в повному обсязі та належної якості. Даний Акт підписаний адвокатом Гордєєвим Ю. В. та Шуневич Н. І. 27 березня 2023 року.

Також, як убачається з довідки про участь у судових засіданнях, під час розгляду кримінального провадження № 0001183 від 13 березня 2019 року (справа № 607/11132/19) за ч. 3 ст. 354 КК України, адвокатом Гордєєвим Юрієм Володимировичем надавалась правова допомога шляхом захисту інтересів підозрюваної ОСОБА_1 в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області (головуючий суддя Кунцьо С. В.) у 31 судовому засіданні та Тернопільському апеляційному суді (головуючий суддя Ваврів І. З.) у 4 судових засіданнях.

Проаналізувавши надані докази, суд доходить до переконання, що до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України.

Пунктом другим частини другої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає також у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 Закону, у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону).

Судом встановлено, що 18 березня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України.

08 травня 2019 року слідчим СВ ТВП ГУНП в Тернопільській області Гатанюк Р. З. складено, а прокурором Тернопільської місцевої прокуратури Самойловим П. Г. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001183 від 18 квітня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України стосовно ОСОБА_1 . У обвинувальному акті вказано, що досудовим розслідуванням зібрано достатньо доказів для пред`явлення ОСОБА_1 обвинуваченняу вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України, тобто одержанні працівником установи, який не є службовою особою, неправомірної вигоди, за вчинення будь-яких дій з використанням становища, яке займає працівник в установі, в інтересах того, хто надає таку вигоду.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/11132/19 від 22 червня 2022 року ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано за ч. 3 ст. 354 КК України, у зв`язку із недоведеністю того, що в діянні ОСОБА_1 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року вказаний вирок залишено без змін.

Постановлення виправдувального вироку стосовно позивачки і стало причиною її звернення до суду за захистом своїх прав шляхом стягнення моральної шкоди та матеріальної шкоди у вигляді витрат понесених у зв`язку з наданням юридичної допомоги адвокатом.

Згідно частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відтак, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту, як уже було зазначено судом, є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

За частиною 3 статті 1 Закону, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, громадянинові, відповідний орган, зазначений у п.11 цього Положення одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Водночас, відсутність такого роз`яснення (повідомлення) Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом, та не є підставою для відмови у захисті її порушеного права.

Оскільки Закон не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц).

Отож, відповідно до вищезазначених норм Закону, позивачка має право на відшкодування спричиненої їй незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Моральною шкодою визнаються дії, заподіяння громадянину внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до зниження або зменшення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди вимагаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоплаченим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоплаченого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлена мінімальна заробітна плата у розмірі: з 1 січня - 6 700 грн 00 коп.

Позивачка перебувала під слідством з 18 березня 2019 року ( ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України) і до 10 листопада 2022 року (виправдувальний вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року відносно ОСОБА_1 набрав законної сили) тобто 43 місяці та 23 дні.

Проте, позивачка просить суд стягнути моральну шкоду, виходячи із розрахунку за 43 повні місяці перебування під слідством та судом.

Отож, мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, визначається, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом (43 місяці х 6 700,00 грн = 288 100 грн). Тобто, розмір - 288 100,00 грн у будь-якому випадку не може бути зменшим, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16ц зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будьякому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Суд проаналізував ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивачки, а саме, факту безпідставного кримінального переслідування, що мало наслідком порушення життєвого укладу та моральні страждання, які понесла ОСОБА_1 через неможливість тривалого відновлення своїх прав.

Отож, в загальній сумі відшкодування спричиненої позивачці шкоди, яка підлягає до стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України слід визначити в мінімальному розмірі - 288 100,00 грн, що відповідає принципу розумності та справедливості.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат понесених у зв`язку з наданням юридичної допомоги адвокатом в сумі 40 900,00 грн, то суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) судові витрати, інші витрати, сплачені громадянином, а також суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Висновок щодо можливості вирішення в порядку цивільного судочинства позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених обвинуваченим у кримінальному провадженні, міститься, зокрема, в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року в справі № 336/3604/20, в якій зазначено, що підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу може бути лише відсутність документального підтвердження таких витрат та їх розрахунку.

Те, що витрати на правничу допомогу, понесені у кримінальному провадженні, можуть стягуватися за судовим рішенням в порядку цивільного судочинства за позовом виправданого, чітко врегульовано правовим висновком Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 466/8176/20.

Отож, суд відхиляє заперечення представників відповідачів ГУНП в Тернопільській області та Державної казначейської служби України про те, що витрати на правничу допомогу, які понесені у кримінальному провадженні, не належить вирішувати у цивільному судочинстві.

Так, розподіл процесуальних витрат у кримінальному процесі врегульований у Главі 8 КПК України, в якій визначений обов`язок обвинуваченого щодо понесення витрат, пов`язаних з оплатою захисника. Чинним на момент виникнення спірних правовідносин кримінальним процесуальним законодавством установлено можливість стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого процесуальних витрат, зокрема, в разі ухвалення обвинувального вироку. При цьому відшкодування процесуальних витрат, зокрема, витрат на правову допомогу, понесених обвинуваченим (підсудним) нормами КПК України не передбачено.

Установлено, що 17 квітня 2019 року між ОСОБА_1 (КЛІЄНТ) та адвокатом Гордєєвим Юрієм Володимировичем (АДВОКАТ) укладено Договір № 17/19 про надання правової допомоги.

Згідно п. 1 Договору № 17/19 про надання правової допомоги від 17 квітня 2019 року, АДВОКАТ зобов`язується надати КЛІЄНТУ правову допомогу (захист прав та інтересів

у судових інстанціях та в органах досудового розслідування з усіма правами, наданими в

процесі сторонам чи їх учасникам в цивільному та кримінальному провадженні, у тому

числі з правом підпису усіх процесуальних документів, а саме: знайомитися з

матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь у засіданнях чи

проведені інших процесуальних дій, подавати докази, брати участь в досліджнні доказів,

заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення, наводити свої доводи та

міркування з усіх питань, що виникають в ході відповідного процесу, заперечувати проти

клопотань інших учасників та спростовувати їх доводи, отримувати постанови, ухвали,

накази та інші рішення вказаних органів; змінювати підставу та предмет позову,

збільшувати або зменшувати суму позову; заперечувати відносно позову; проводити збір

необхідних документів та доказів, в порядку, що встановлений Законом; надання усних

роз`яснень, консультацій; складення письмових довідок, запитів, клопотань, проектів

процесуальних документів і т.п.) у кримінальному провадженні № 0001183 від

13 березня 2019 року за ч. 3 ст. 354 КК України. При наданні правової допомоги по даному

Договору АДВОКАТ зобов`язується діяти відповідно до вимог чинного законодавства

України, виключно в інтересах КЛІЄНТА.

Відповідно до п. 4 Договору № 17/19 про надання правової допомоги від 17квітня 2019 року, розмір гонорару АДВОКАТУ визначається за окремою угодою між сторонами і повинен бути оплачений протягом 10-днів після підписання даного договору. У випадку несвоєчасної оплати КЛІЄНТОМ послуг АДВОКАТА, останній має право і односторонньому порядку розірвати дану угоду.

Із Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 27 березня 2023 року убачається, що адвокатом були виконані роботи (надані послуги) на загальну суму 40 900 грн. Клієнт підтвердив, що послуги надані в повному обсязі та належної якості.

Також, як убачається з довідки про участь у судових засіданнях, під час розгляду кримінального провадження № 0001183 від 13 березня 2019 року (справа № 607/11132/19) за ч. 3 ст. 354 КК України, адвокатом Гордєєвим Ю. В. надавалась правова допомога шляхом захисту інтересів підозрюваної ОСОБА_1 в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області (головуючий суддя Кунцьо С. В.) у 31 судовому засіданні та Тернопільському апеляційному суді (головуючий суддя Ваврів І. З.) у 4 судових засіданнях.

Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом з тим, відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З урахуванням викладеного суд вважає, що витрати, пов`язані із наданням кваліфікованої юридичної допомоги у розмірі 40 900 грн, які понесла позивачка, є доведеними належними та допустимими доказами, а також відповідають критеріям співмірності, реальності, розумності розміру, справедливості, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт,а тому вони підлягають стягненню з держави на користь позивачки.

Доказів на доведення неспівмірності витрат представниками відповідачів до суду не надано.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням вищенаведеного, суд доходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково, стягнувши з держави Україна на користь позивачки 288 100,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 40 900,00 грн витрат понесених у зв`язку наданням юридичної допомоги.

Щодо доводів представника відповідача Державної казначейської служби України про те, що казначейство не є учасником спірних правовідносин і прав позивача не порушувало, то суд враховує наступне.

Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Згідно п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16).

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16, від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20.

Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Відтак, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України.

Суд також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 81, 89, 244, 263, 268, 273 ЦПК України суд,

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 288 100,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 40 900,00 грн витрат понесених у зв`язку наданням юридичної допомоги.

У задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: Державна казначейська служба України, , адреса місцезнаходження: вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601;

Тернопільська обласна прокуратура,код ЄДРПОУ: 02910098, адреса місцезнаходження: вул. Листопадова, буд. 4, м. Тернопіль, 46001;

Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, код ЄДРПОУ: 40108720, адреса місцезнаходження: вул. Валова, буд. 11, м. Тернопіль, 46001.

Повний текст рішення суду складно 09 жовтня 2023 року

Головуючий суддя Герчаківська О.Я.