ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1243/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №706/1081/21 Категорія: 311010000 Орендарчук М.П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Сіренка Ю.В.,

за участю секретаря Матюхи В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Державного підприємства «Спецагро» на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 15 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «Спецагро» про визнання протиправними та скасування наказу Держпродспоживслужби, поновлення на посаді Генерального директора ДП «Спецагро» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її звільнення є незаконним, оскільки відбулося з підстав, що не передбачені трудовим контрактом. Нею не було допущено жодного порушення законодавства щодо використання та збереження державного майна, не допускалось будь-якого невиконання Статуту та контракту. До неї не застосовувалось раніше жодних заходів дисциплінарного стягнення. Звільнення проведено під час тимчасової втрати нею працездатності, а службова записка начальника Управління внутрішнього аудиту, моніторингу та координації діяльності Держпродспоживслужби, яка начебто стала приводом для розірвання трудового контракту з нею, переважно посилається на порушення, які мали місце до дня її призначення на посаду.

Позивач стверджує, що ефективно виконувала свої обов`язки на посаді генерального директора ДП «Спецагро», забезпечувала позитивний фінансовий результат діяльності підприємства, неухильно дотримувалася положень Статуту ДП «Спецагро» та укладеного Контракту.

Також позивачем зазначено, що твердження відповідача про наявність обставин, які свідчать про порушення законодавства щодо ефективного використання та збереження державного майна, є припущеннями, оскільки не підтверджуються доказами, їх зроблено за результатами внутрішнього аудиту, проведеного відповідачем з порушенням встановленого порядку.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд:

1) визнати протиправним і скасувати наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів № 492-к від 01.09.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора Державного підприємства «Спецагро» з 07 вересня 2021 року;

3) стягнути з Державного підприємства «Спецагро» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

4) рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання;

5) судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 15 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №492-к від 01.09.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді Генерального директора Державного підприємства «Спецагро» з 07 вересня 2021 року.

Стягнуто з Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (ідентифікаційний код 39924774) в дохід держави 908,00 гривень судового збору.

В задоволенні позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 з Державного підприємства «Спецагро» середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді Генерального директора Державного підприємства «Спецагро» допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для звільнення працівника на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України необхідно встановити порушення конкретних умов контракту на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.

У наказі Держпродспоживслужби №492-к від 01.09.2021 відсутні підстави, визначені п. 24 Контракту, яким передбачено звільнення директора до закінчення строку контракту.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів, на підтвердження настання негативних наслідків для підприємства у вигляді збитків у сумі 760000грн., у тому числі первинних бухгалтерських документів, розрахунків, наказів або розпоряджень. Не доведено, що підприємством або вищестоящим органом вживалися заходи із стягнення з позивача суми завданої шкоди, у тому числі шляхом подання відповідного позову до суду.

Суд оцінив висновки аудиторів як припущення, на яких не можуть ґрунтуватися правові підстави щодо тверджень про неефективне використання державного майна.

Як неефективне використання державного майна оцінено фактичну збитковість операційної діяльності Підприємства за 2020 рік, фінансовий результат якої став збитком у розмірі 560000,1 грн., що не у повній мірі відповідає меті створення підприємства. Суд критично поставився до співставлення такого результату з діяльністю позивача, оскільки остання очолювала підприємство з 13.10.2020 і, відповідно, у 2020 році відпрацювала лише 2,5 місяці.

Судом не встановлено обставин, які свідчать про існування фактів, які надавали відповідачу право достроково розірвати з позивачем Контракт №10/2020 від 13.10.2020, а, відтак, оспорюваний позивачем наказ Держпродспоживслужби №492-к від 01.09.2021 є незаконним і підлягає скасуванню з поновленням її на посаді генерального директора підприємства з 07 вересня 2021 року.

Що стосується відмови у стягненні з Державного підприємства «Спецагро» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд першої інстанції виходив з того, що Державне підприємство «Спецагро» не було залучено в якості відповідача у справі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ДП «Спецагро» адвокат Путієнко Є.В. оскаржив його в апеляційному порядку та зазначив, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому просив його скасувати та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач є суб`єктом владних повноважень, оскільки є органом державної влади, що здійснює публічно-владні управлінські функції на підставі законодавства, як щодо скаржника, так і стосовно позивача.

Наказ про звільнення позивача є індивідуальним актом відповідача рішенням відповідача, що оскаржується позивачем у даній справі.

Вважає, що даний спір має встановлені нормами КАС України ознаки справи адміністративної юрисдикції (юрисдикція адміністративних судів).

Вказує, що позовні вимоги позивача у даній справі щодо визнання протиправним та скасування наказу Держпродспоживслужби і поновлення позивача на посаді є, в тому числі, вимогами про визнання незаконним розірвання відповідного трудового контракту адміністративного договору, спір щодо припинення якого віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Зазначає, що відповідно до абзацу 14 пп. 7.9. п. 7 Статуту генеральний директор підприємства забезпечує ефективне використання та збереження майна, переданого підприємству.

Негативні наслідки забезпечення позивачем збереження та ефективного використання державного майна ДП «Спецагро» детально обґрунтовано у службовій записці Управління внутрішнього аудиту, моніторингу та координації діяльності Держпродспоживслужби №20-19/20 від 25.08.2021, аудиторському звіті за результатами проведеного позапланового внутрішнього аудиту діяльності ДП «Спецагро» №20/13/35 від 30.12.2021 року.

Враховуючи численні порушення, допущені позивачем та відображені в службовій записці та аудиторському звіті, а також значний збиток, понесений ДП «Спецагро» в результаті діяльності позивача, відповідні підпадають під ознаки: систематичного невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього контрактом; одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи і т.п.), які відповідно до пп.пп. а) та б) п. 24 р. 5 Контракту являються підставами для звільнення позивача з посади за ініціативи Уповноваженого органу, на яких наголошував і суд в мотивувальній частині рішенні, про те не врахував при його ухваленні.

Разом з цим, встановивши, що обставинам, які стали підставою звільнення позивача, була дана неправильна юридична кваліфікація, суд, з урахуванням ч. 3 ст. 235 КЗпП України та п. 13 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України. мав змінити формулювання причин звільнення на відповідну норму, зокрема передбачену п. 24 р. 5 Контракту, що, в свою чергу, не скасовує законність звільнення позивача за п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів підтримує доводи апеляційної скарги та просить суд її задовольнити з мотивів наведених ДП «Спецагро».

Колегія суддів, перевіривши доводи відповідача наведені у відзиві доходить висновку про його відхилення зважаючи на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 360 ЦПК України відзив на апеляційну скаргу має містити обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Водночас, зі змісту поданого відзиву вбачається, що відповідач підтримує вимоги апеляційної скарги, тобто не міститься заперечень на подану апеляційну скаргу.

При цьому, відповідач не скористався своїм правом передбаченим нормами статті 363 ЦПК України щодо можливості подання заяви про приєднання до апеляційної скарги.

Отже, поданий Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів відзив колегія суддів до уваги не бере.

ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 також скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, у якому зазначила наступне.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині порушення судом юрисдикційної підсудності з розгляду даного спору, то вказує про те, що з аналізу фактичних обставин справи слідує, що позивач була звільнена з посади Генерального директора державного комерційного підприємства, тобто з посади, яка публічною службою не являється, та з підстав, передбачених Кодексом Законів про працю України, а тому суд першої інстанції правильно розглянув спір за правилами цивільного судочинства.

Звернуто увагу, що згідно оспорюваного наказу, ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора державного підприємства «Спецагро» у зв`язку з порушенням пункту 8 Контракту, а саме: недотримання вимог підпункту 7.9. пункту 7 Статуту ДП «Спецагро» щодо забезпечення збереження та ефективного використання державного майна.

Водночас, підпунктом в) п.23 розділу 5 Контракту визначено, що він припиняється до закінчення терміну дії у випадках, передбачених пунктами 24 і 25 цього контракту.

Достроково розриваючи з позивачем Контракт, відповідач не вказав жодну із передбачених пунктом 5 підстав для його дострокового розірвання. А зазначене в наказі «недотримання підпункту 7.9 пункту 7 Статуту державного підприємства» умови п. 24 Контракту не визначають як підставу для його дострокового розірвання.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно з п.1 Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року № 667, Держпродспоживслужба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який реалізує державну політику у галузі ветеринарної медицини, сферах безпечності та окремих показників якості харчових продуктів, карантину та захисту рослин, ідентифікації та реєстрації тварин, санітарного законодавства, санітарного та епідемічного благополуччя населення (крім виконання функцій з реалізації державної політики у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження) та у сфері гігієни праці та функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників), з контролю за цінами, попередження та зменшення вживання тютюнових виробів та їх шкідливого впливу на здоров`я населення, метрологічного нагляду, ринкового нагляду в межах сфери своєї відповідальності, насінництва та розсадництва (в частині сертифікації насіння і садивного матеріалу), реєстрації та обліку машин в агропромисловому комплексі, державного нагляду (контролю) у сфері агропромислового комплексу, державного нагляду (контролю) у сферах охорони прав на сорти рослин, насінництва та розсадництва, державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів і рекламу в цій сфері, за якістю зерна та продуктів його переробки, державного нагляду (контролю) за додержанням заходів біологічної і генетичної безпеки щодо сільськогосподарських рослин під час створення, дослідження та практичного використання генетично модифікованого організму у відкритих системах на підприємствах, в установах та організаціях агропромислового комплексу незалежно від їх підпорядкування і форми власності, здійснення радіаційного контролю за рівнем радіоактивного забруднення сільськогосподарської продукції і продуктів харчування.

Відповідно до пп. 14 п. 11 вказаного Положення Голова Держпродспоживслужби утворює, реорганізовує та ліквідовує підприємства, установи та організації, затверджує їх положення (статути), призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників, виконує у межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери її управління.

Державне підприємство «Спецагро», , є державним комерційним підприємством заснованим на державній власності та належить до сфери управління Держпродспоживслужби.

13.10.2020 між Держпродспоживслужби в особі в.о. Голови Шевченко О.П., та позивачем укладений Контракт №10/2020, згідно якого позивача призначено на посаду генерального директора ДП «Спецагро» строком на 3 роки з 13.10.2020 по 12.10.2023.

Того ж дня, Держпродспоживслужбою виданий наказ від 13.10.2020 №341-к, відповідно до якого ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора державного підприємства «Спецагро» строком на 3 роки з 13.10.2020 на умовах укладеного з нею контракту.

Підставою для укладання контракту та видання наказу стали заява ОСОБА_1 , протокол постійно діючої комісії з конкурсного відбору керівників державних суб`єктів господарювання від 17 вересня 2020 року, погодження виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 06.10.2020 №001-3176.

Пунктом 22 розділу 5 укладеного між позивачем і відповідачем Контракту визначено, що контракт припиняється а) після закінчення терміну його дії; б)за згодою сторін; в)до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктами 24 і 25; г)з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом.

Пунктом 24 цього розділу Контракту передбачений перелік випадків, коли керівник підприємства може бути звільнений з посади, а контракт розірваний з ініціативи органу управління, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії.

За період роботи на посаді генерального директора заходи дисциплінарного впливу до позивача не застосовувались, до будь якого виду юридичної відповідальності вона не притягалась.

В період часу з 02.06.2021 по 22.09.2021 позивач була тимчасово непрацездатною у зв`язку із захворюванням, що підтверджується копією листка непрацездатності серії АЛГ №344268.

Наказом Держпродспоживслужби №492-к від 01.09.2021 (т. 1 а.с. 46) ОСОБА_1 з 06 вересня 2021 року звільнено з посади генерального директора державного підприємства «Спецагро» у зв`язку з порушенням пункту 8 Контракту з генеральним директором від 13 жовтня 2020 року за реєстраційним №10/2020, а саме: недотримання вимог підпункту 7.9. пункту 7 Статуту ДП «Спецагро» щодо забезпечення збереження та ефективного використання державного майна, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Цей наказ, як підставу його винесення, містить посилання на службову записку начальника Управління внутрішнього аудиту, моніторингу та координації діяльності К. Лагутенка від 25.08.2021 №20-19/20, погодження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01.09.2021 №001-2175.

У службовій записці начальника Управління внутрішнього аудиту, моніторингу та координації діяльності від 25.08.2021 №20-19/20 зазначено, що в ході аудиторського дослідження аудиторською групою встановлені численні недоліки та прорахунки в частині додержання ДП «Спецагро» вимог законодавства про оренду державного майна та прийнятті окремих управлінських рішень щодо належного виконання функцій та завдань визначених у Статуті підприємства.

Начальник Управління пропонує голові Держпродспоживслужби розглянути питання щодо доцільності перебування на посаді генерального директора державного підприємства.

Керівнику ДП «Спецагро» начальник Управління пропонує забезпечити приведення внутрішніх організаційно розпорядчих документів з орендного законодавства, достовірності і повноти обліку об`єктів державної власності, розрахунків вартості орендованого майна, його страхування, здійснення договірної роботи в суворій відповідності до вимог законодавства; вжити організаційно практичних заходів щодо організації та належного ведення роботи з вирішення судових та інших спорів щодо захисту майнових інтересів підприємства через заходи судового реагування та ефективної взаємодії з органами державної виконавчої служби; вжити заходів дисциплінарного впливу до осіб, якими не забезпечено повноту та своєчасність вжиття заходів щодо недопущення порушень орендного законодавства (том 1 а.с.81-82).

Виконавчий комітет Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) листом за №001-2175 від 01.09.2021 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора державного підприємства «Спецагро» не заперечив (том 1 а.с.138).

Аудиторським звітом за результатами позапланового внутрішнього аудиту діяльності державного підприємства «Спецагро» від 30.12.2021 року №20-13/35, підтверджено, що генеральним директором ДП «Спецагро» не забезпечено дотримання вимог п.п. 7.9 п. 7 Статуту ДП «Спецагро» щодо забезпечення збереження та ефективного використання державного майна, чим порушено п. 8 Контракту від 13.10.2020 року №10/2020 (т. 2 а.с. 176 зворот -191).

Дослідивши доводи апеляційної скарги в частині того, що судом розглянуто справу з порушенням правил предметної юрисдикції, колегія суддів виходить із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Справою адміністративної юрисдикції в розумінні ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Тобто публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Тобто суд повинен з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Наведені правові висновки закріплені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №755/9215/15-ц.

Частиною 1 статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з визначенням, поданим у п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу» державною службою є публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 2 вказаного Закону посадою державної служби є визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору в цій справі є оскарження наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №492-к від 01.09.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », яким позивача звільнено з посади генерального директора державного підприємства «Спецагро».

Зі змісту встановлених судом обставин та наведених приписів законодавства випливає, що посада генерального директора державного комерційного підприємства не є посадою державного органу та його апарату, а робота на ній не належить до публічної служби.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.02.2020 у справі №693/1140/16-ц, спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Водночас до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ставила вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що відносяться до трудових спорів, які розглядаються в порядку цивільного судочинства, оскільки діяльність директора ДП «Спецагро» не є публічною службою у розумінні КАС України.

Так, за правилами частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства

Нормативний підхід до розуміння наведених вище норм процесуального права в контексті конкретних обставин справи дає підстави вважати, що відносини, які склалися між Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів та ОСОБА_1 , не пов`язані з питаннями прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення з неї, а стосуються підстав та умов укладання строкового трудового договору (контракту), стороною в якому (роботодавцем) є центральним органом виконавчої влади. Спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу виконавчої влади, є трудовим і має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Отже, спір, що виник у зв`язку зі звільненням працівника з посади, трудова діяльність на якій не пов`язана з проходженням публічної служби, має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

Вказані висновки узгоджуються також з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.04.2020 у справі №200/26696/15-а, від 01.04.2020 у справі №804/2823/16, від 14.11.2018 у справі №806/2808/18, та у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року у справі №361/5784/18.

Щодо доводів апеляційної скарги по суті спору, то колегія суддів враховує наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частинами першою та третьої статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації чи уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватися угодою сторін.

Враховуючи особливості зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені контрактом.

Вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 171/1808/19 (провадження № 61-13465св21) вказано, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (провадження № 61-157цс19), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «звільнення працівника на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 757/7573/19-ц (провадження № 61-17998св20) зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2021 року в справі № 753/17776/19 (провадження № 14-163цс20) зроблено висновок, що «трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю». Вирішуючи справу про поновлення на роботі, суд повинен перевірити правові підстави звільнення і дотримання встановленої трудовим законодавством процедури припинення трудового договору, у тому числі встановити, чи уповноважений орган прийняв рішення про дострокове припинення трудових правовідносин. Оскільки контракт, як особлива форма трудового договору, за погодженням сторін врегульовує умови трудової діяльності працівника, при вирішенні зазначених питань підлягають урахуванню положення контракту, так як саме на таких умовах працівник погодився вступити у трудові правовідносини. Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору».

У наказі Держпродспоживслужби №492-к від 01.09.2021 підставою звільнення і, відповідно, розірвання контракту з позивачем зазначено: «у зв`язку із порушенням пункту 8 Контракту з генеральним директором державного підприємства «Спецагро» від 13 жовтня 2020 року за реєстраційним №10/2020, а саме: недотримання вимог підпункту 7.9 пункту 7 Статуту державного підприємства «Спецагро» щодо забезпечення збереження та ефективного використання державного майна».

Пунктом 8 Контракту, який вміщено у розділі 2. «Права та обов`язки сторін», встановлені загальні обов`язки керівника підприємства, які перелічено у восьми абзацах. Одним з них, зокрема, передбачений обов`язок дотримуватись умов колективного договору, статуту підприємства.

Пунктом 7 «Управління підприємством» Статуту визначений загальний порядок управління підприємством, а підпунктом 7.9 загальні засади діяльності генерального директора. Загалом підпункт 7.9 пункту 7 Статуту нараховує 28 абзаців, один з яких визначає, що генеральний директор забезпечує ефективне використання та збереження майна, переданого підприємству.

Підстави та умови припинення Контракту та звільнення керівника з посади вміщено у розділі 5 «Внесення змін і доповнень до контракту та його припинення». Підпункт в) п. 23 розділу 5 Контракту унормовує, що він припиняється до закінчення терміну його дії у випадках, передбачених пунктами 24 і 25 цього контракту.

У пункті 24 Контракту сторони визначили чіткий перелік підстав, з яких керівника може бути звільнено з посади за ініціативи Уповноваженого органу до закінчення терміну його дії. Зокрема, встановлено, що керівника може бути звільнено: а) у разі систематичного невиконання Керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим контрактом; б) у разі одноразового грубого порушення Керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для Підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи і т.п.);в) у разі невиконання Підприємством зобов`язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборі та обов`язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання Підприємством зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати; г) у разі неподання в установленому порядку на затвердження Уповноваженому органу управління річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства, або порушення порядку здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектора економіки у разі не затвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2012 р. №899.

Судом першої інстанції зауважено, що жодна з 19 підстав, визначених у пункті 24 розділу 5 Контракту, не передбачає звільнення генерального директора та дострокове припинення дії контракту через недотримання останнім вимог Статуту державного підприємства «Спецагро», у тому числі передбачених пп. 7.9 п. 7 Статуту положень. Тобто текст оскаржуваного наказу не містить підстави, визначеної п. 24 Контракту, з якої його було розірвано та звільнено позивача.

Однак, колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (провадження № 14-157цс19) дійшла висновку, що звільнення працівника на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.

Наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів не містить посилань на підстави для звільнення передбачені пунктом 24 розділу 5 Контракту, однак містить посилання на конкретні умови контракту, які ОСОБА_1 , на думку роботодавця, не виконувала чи неналежним чином виконувала, а саме: не забезпечення збереження та ефективного використання державного майна, а отже зміст наказу не суперечить висновкам, які викладені у постанові Верховного Суду.

Пунктом 7 Контракту №10/2020 від 13.10.2020, укладеного між позивачем та відповідачем, визначено, що керівник зобов`язується забезпечувати виконання показників ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану Підприємства згідно з додатком до контракту.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, додаток до контракту, яким визначались би показники ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану підприємства, сторонами не погоджувався та не підписувався. Відповідно, сторони не досягли згоди та не встановили чіткого переліку таких показників та критерії їх оцінки, а це виключає можливість надання об`єктивної оцінки забезпеченню їх виконання чи невиконання.

У апеляційній скарзі ДП «Спецагро» зазначає, що фактично підставою для звільнення позивача стали підпункти визначені підпунктами а) та б) п. 24 р. 5 Контракту, а саме: систематичне невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього контрактом, а також одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи).

Зважаючи на доводи апеляційної скарги, у межах якої підлягає перегляду судове рішення у даній справі, доведенню підлягає факт систематичного невиконання керівником без поважних причин обов`язків передбачених контрактом, а також одноразове грубе порушення, яке мало негативні наслідки для підприємства.

Суд, вирішуючи спір, повинен з`ясувати систематичне невиконання яких саме трудових обов`язків позивачем передувало його звільненню. При системному аналізі норм трудового законодавства слід дійти висновку, що порушення трудової дисципліни вважається систематичним, якщо працівник, який мав дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни (яке з нього не зняте або не втратило юридичного значення зі спливом часу), порушив її знову.

Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 130/2121/20.

Оскільки позивачка до звільнення не притягувалася до дисциплінарної відповідальності за невиконання без поважних причин обов`язків, передбачених контрактом, вказане свідчить про відсутність систематичності невиконання нею своїх посадових обов`язків, тому ОСОБА_1 не могла бути звільнена з підстав передбачених підпунктом а) пункту 24 Контракту.

Щодо такої підстави для звільнення позивача як одноразове грубе порушення керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи), то колегія суддів доходить наступних висновків.

Аудиторською перевіркою встановлено численні порушення в роботі підприємства за період з 2019-2021 років.

Колегія суддів вважає необхідним врахувати ту обставину, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 13 жовтня 2020 року, а тому порушення в період, в який позивач не перебувала на посаді генерального директора ДП «Спецагро» судом не аналізується.

Як видно із додатку до службової записки від 25.08.2021 року №20-19/20 під час проведення аудиту вибірково опрацьовані договори надання послуг зберігання укладені у 2020-2021 роках у тому числі договори укладені між ДП «Спецагро» (зберігач) та ТОВ «Науково-виробнича компанія «Техімпекс» (поклажодавець).

За керівництва позивача з даною юридичною особою було укладено договір від 01.02.2021 року №6-2021, зі строком дії до 31.12.2021 року (загальна вартість майна, що передається на зберігання становить 20 000 грн.) та додаткові угоди №1 від 16.12.2020 року до договорів від 01.07.2020 року №СА010720 та від 06.07.2020 №СА060720.

При здійсненні аудиту зафіксовано порушення порядку зберігання майна, дотримання пропускного режиму до нього та порядку документування послуг.

Зазначено, що фактично поклажодавець має вільний доступ до приміщень, здійснює в них свою господарську діяльність, використовує зберігаєме майно на свій розсуд та потреби, при цьому відсутні будь-які документи на отримання від зберігача майна, також на території перебуває (зберігається) інше майно, яке не передано для зберігання по актам прийому-передачі.

Позивач при аргументації відсутності вказаних порушень зазначає, що аудиторами не оцінюється зберігання майна на суму 20 000,00 грн. як таке, що завдає або може завдати шкоду.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами позивача, оскільки при здійсненні аудиторської перевірки взято до уваги, як даний договір, як такий, що укладений з порушеннями та може призвести до збитків підприємства у разі нестачі або пошкодження майна, а також міститься посилання на договори від 01.07.2020 року №СА010720 та від 06.07.2020 №СА060720, додаткові угоди до яких укладено при керівництві ОСОБА_1 16.12.2020 року.

Загалом ДП «Спецагро» від ТОВ «Науково-виробнича компанія «Техімпекс» на підставі 3 договорів, прийнято для зберігання майна на загальну суму 43,02 млн. грн.

Крім того, як вказано у службовій записці взяте на зберігання майно по договорам не обліковувалось ДП «Спецагро» на позабалансових рахунках та його наявність і цілісність не підтверджувалась річними інвентаризаціями.

Також при аудиторській перевірці встановлені випадки прийняття управлінських рішень щодо уникнення законодавства про оренду нерухомого майна та передачу його у користування ТОВ «Волметсервіс».

На спростування доводів щодо виявлених порушень ОСОБА_1 вказує, що в інформації зазначено, що майно за договором зберігається і фактично знаходиться на відкритій земельній ділянці, а не у приміщенні.

Позивач звертає увагу, що відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» об`єктом оренди з числі нерухомого майна можуть бути лише будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини.

Відкриті майданчики та земельні ділянки або їх частини не визначаються цим законом як можливі об`єкти оренди.

В інформації до Службової записки зазначено про те, що на місці, де по плану схемі поклажодавцю відведено територію в кінці колишньої бази «Київспирт», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , майно якої знаходиться на балансі ДП «Спецагро», розташований відкритий складський майданчик з улаштованих бетонних плит, яка знаходиться на балансі ДП «Спецагро».

Крім того, зазначено, що ТОВ «Волметсервіс» провадить на території бази свою господарську діяльність з накопичення, зберігання та реалізації металобрухту та використовує для цього площі асфальтобетонного, бетонного мощення, криту рампу складу (літ. А-ІІ), що є частиною нерухомого державного майна та відповідно неправомірно використовується ТОВ «Волметсервіс».

Відповідно до висновку до розділу по договорам зберігання майна аудиторською групою стверджується, що дії з укладання відповідних договорів призвели до непрозорого визначення вартості використання державного майна та ненадходження до державного бюджету України грошових коштів у вигляді 70% орендної плати.

Щодо доводів викладених у апеляційній скарзі у частині того, що операційна діяльність ДП «Спецагро» за 2020 рік є фактично збитковою, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач станом на кінець фінансового 2020 року працювала на посаді 2,5 місяці, а тому вказана збитковість не пов`язана з її управлінськими рішеннями.

Згідно Додатку до службової записки від 25.08.2021 №20-19/20 та наданого відповідачем Аудиторського звіту від 30.12.2021 №20-13/35, збитками у розмірі 760000,00 грн. вважається потенційно невідшкодувані (некомпенсовані) орендарями витрати державного підприємства «Спецагро» на утримання будівлі, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Бориса Грінченка, 1.

За висновками аудиторів це сталось внаслідок безпідставного використання під час розрахунку витрат на утримання майна всієї площі будівлі, а не лише корисної площі приміщень, які фактично використовуються та передані в оренду, що призвело до розподілу витрат на місця загального користування, які фактично не передані користувачам та, відповідно, витрати по ним не відшкодовуються і є непокритими витратами підприємства.

Одночасно, в додатку до службової записки та в аудиторському звіті зазначено, що такий помилковий розрахунок був затверджений наказом державного підприємства «Спецагро» від 07.12.2020 №95-А «Про розрахунок відшкодування експлуатаційних витрат», який затверджений заступником генерального директора з технічних питань (стор. 14 Додатку до службової записки від 25.08.2021 №20-19/20 та стор. 4 наданого відповідачем Аудиторського звіту від 30.12.2021 року №20-13/35).

Суд першої інстанції дійшов до переконання, що в діях позивача відсутні будь-які порушення, а твердження відповідача про настання негативних наслідків для підприємства у вигляді збитків у сумі 760 тис. грн., які виникли як непокриті його витрати, не доведеними.

Теж саме стосується висновків аудиторів щодо не врахування під час розрахунку вартості послуг з утримання орендованого майна (відшкодування витрат балансоутримувача) державного підприємства «Спецагро» рівня рентабельності (отримання прибутку). Наказ від 07.12.2020 №95-А «Про розрахунок відшкодування експлуатаційних витрат», в якому, на думку аудиторів, мав бути закладений рівень рентабельності, затверджувався не позивачем.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Дійсно розрахунок відшкодування експлуатаційних витрат затверджувався заступником генерального директора з технічних питань. Але, відповідно до пункту 6 Контракту, керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організує його виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань підприємства, передбачених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом.

Отже, ОСОБА_1 , як керівник ДП «Спецагро» ,забезпечує виконання завдань підприємства, а тому на неї фактично покладено обов`язок щодо здійснення належного управління персоналом та контролю за його діяльністю, а тому відповідальність за збитки (фактично мається на увазі упущена вигода підприємства) повинна нести особа, яка забезпечує керівництво підприємством.

Той факт, що наразі відсутні будь-які спори або вимоги контрагентів за договорами зберігання не свідчать про відсутність порушень з боку ОСОБА_1 як керівника ДП «Спецагро», оскільки відсутність негативних наслідків не свідчить про ефективну роботу її як керівника за наявності виявлених недоліків.

Колегія суддів вважає, що службова записка містить достатньо переконливих фактів про неефективне використання державного майна, які позивачем не спростовані.

Щодо доводів позовної заяви в частині порушення порядку проведення аудиту, то колегія суддів вважає, що предметом спору наразі є наявність або відсутність підстав для звільнення позивача за контрактом з підстав зазначених роботодавцем, а тому сам порядок проведення аудиту не впливає на розгляд справи по суті, оскільки помилковість результатів аудиту позивач могла довести у межах даної справи.

Водночас за результатами розгляду колегія суддів вважає доведеними частину порушень зазначених у службовій записці за період перебування позивача на посаді керівника підприємства, які нею не спростовано.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що «Спецагро» є державним підприємством і повинно приносити дохід державі, колегія суддів вважає, що є підстави для розірвання контракту до закінчення терміну його дії у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов`язків передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи).

При цьому суд апеляційної інстанції, дослідивши усі доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне, керуючись ч. 4 ст. 367 ЦПК України, вийти за межі вимог апеляційної скарги, оскільки вбачає неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Щодо звільнення позивача у період її тимчасової непрацездатності

Позивачка вказала на незаконність її звільнення під час тимчасової непрацездатності. Колегією суддів встановлено, що таке звільнення справді було під час тимчасової непрацездатності.

Відповідно до наказу про звільнення ОСОБА_1 від 01 вересня 2021 року №492-к, її звільнено з посади 06 вересня 2021 року.

Згідно з листком непрацездатності Серії АЛГ №344268 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 06 вересня 2021 по 22 вересня 2021 року, тобто першим робочим днем позивача було 23 вересня 2021 року.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Колегія суддів враховує, що позивача звільнено 06 вересня 2021 року, тобто у період, коли вона була непрацездатною, що є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України.

Проте наслідком звільнення працівника у період його непрацездатності є зміна дати звільнення, а не поновлення на роботі.

Аналогічний за змістом висновок висловлений також у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-17196вв19), від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц (провадження № 61-43676св18), від 16 червня 2020 року у справі № 750/8456/17 (провадження № 61-22946св18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) відступила від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року у справі № 6-156цс12 і від 23 січня 2013 року у справі № 6-127цс12, а також від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 16 березня 2020 року у справі № 640/10761/14-ц. Зокрема, зазначила, що гарантія частини третьої статті 40 КЗпП України поширюється на випадки припинення контракту з працівником за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України. У разі порушення цієї гарантії негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Оскільки позивача було звільнено в період її тимчасової непрацездатності, тому за результатами розгляду справи, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду у частині вирішення вимог про поновлення на роботі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову шляхом зміни дати звільнення позивача з 06 вересня 2021 року на 23 вересня 2021 року.

Рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).

Із матеріалів апеляційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є частково обґрунтованою і наведені в ній доводи дають підстави для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 в частині зміни дати з якої її звільнено з посади.

Відповідно до частини 13 статі 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають і вона звільнена від оплати судового збору, а тому понесені ДП «Спецагро» витрати у розмірі 1362,00 грн. за подання апеляційної скарги підлягають компенсації підприємству за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Спецагро» задовольнити частково.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 15 лютого 2023 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «Спецагро»- задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора державного підприємства «Спецагро» на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України з 06 вересня 2021 року на 23 вересня 2021 року.

В іншій частині позовних вимог в задоволенні відмовити.

Компенсувати державному підприємству «Спецагро» сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1362,00 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2023 року.

Судді: