ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/1660/23
провадження № 2/753/2929/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Котвицького В.Л.,

за участю секретаря судового засідання Володька С.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Київ, вул. О. Кошиця, 5а у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народилось дві доньки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час вони розлучені, а діти проживають разом з позивачем. З відповідача рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 26.10.2016 було стягнуто аліменти, але він їх не сплачує, що підтверджується довідкою Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м.Київ). Крім того, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, що свідчить про ухилення від виховання дитини. Крім того, діти взагалі не вважають відповідача членом своєї сім`ї та не відчувають прихильності до нього. Тому, позивач вважає, що поведінка відповідача та свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх спільних дітей.

Ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 16.02.2023 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 26.04.2023, за клопотанням позивача, залучено до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Службу у справах дітей Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області.

До суду 05.05.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовних вимог не визнав, зазначив, що обставини викладенні у позові не відповідають дійсності та не підкріплені ніякими доказами. Так, у зв`язку з тим, що позивачка перешкоджала спілкуванню дітей з батьком відповідач звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та участі в їхньому вихованні, який судом був задоволений. Проте позивачка виконала судове рішення декілька разів, після чого переїхала з дітьми у невідоме місце, не надавши адресу та змінивши номери телефонів свій та дітей. Щодо заборгованості по аліментах, то заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.05.2022 розмір аліментів на дітей був збільшений до 3000 грн., про яке відповідачу було невідомо, а тому сплачувати аліменти в збільшеному розмірі він не мав можливості. Проте дізнавшись про рішення, відповідач погасив свою заборгованість у повному обсязі. Виходячи зх того, що відповідач хоче приймати участь у житті дітей та піклуватися ними, а позивач не надала належних доказів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, небажання приймати участь у житті дітей, просив суд у задоволенні позову відмовити.

До суду 05.07.2023 зі Служби у справах дітей Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно малолітніх доньок.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22.08.2023 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та представник позивача обґрунтування позовних вимог підтримали та просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача позовних вимог не визнала з підстав викладених у відзиві, просила суд відмовити у задоволенні позову.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_7 (спільна дочка позивача та відповідача) показала суду, що має дружні відносини з мамою (позивачем у справі) та не спілкується із батьком (відповідачем у справі). Свідок бачила батька дуже давно, коли їй було 7-8 років, спілкувалась із батьком останній раз сім років назад. Спогади про батька не дуже приємні, він приїхав з вимогою поспілкуватись із нею та сестрою, свідок особисто бачила сварку батьків., вони із сестрою до батька не вийшли, бо дуже злякались. Свідок хоче щоб її батька позбавили батьківських прав та хоче щоб її удочерив відчим, з яким у неї чудові відносини. Свідок зазначила, що мати не забороняла спілкуватись із батьком, але батько не був присутнім у житті свідка та свідок не бажає відновлювати відносини із батьком. На питання представника відповідача свідок надала відповідь, що у 2017 - 2019 роках мама не передавала їм з сестрою подарунки від батька.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 (мати позивача) показала суду, що тісно спілкується із дочкою (позивачем у справі), спілкуються кожного дня, з відповідачем свідок ніяких відносин не підтримує з січня 2015 року, коли їй дочка повідомила, що відповідач виїхав з її квартири. Щодо відносин відповідача з дітьми, свідок зазначила, що йому завжди заважати діти, які "були поза його життям", жодного разу відповідач не намагався через неї контактувати з дітьми, не дізнавався про їхні номери телефонів та не передавав подарунків.

Треті особи у судове засідання не з`явились, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши позивача та представників позивача та відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з жовтня 2004 року. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13.06.2016 вказаний шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу залишились проживати разом з матір`ю - позивачем у справі.

ОСОБА_9 30.08.2016 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та у зв`язку з чим змінила прізвище на " ОСОБА_11 ".

Постановою державного виконавця від 07.12.2021 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №741/1278/16, виданого 03.02.2017 Носівським районним судом Чернігівської області про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей.

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 03.02.2017, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та у їх вихованні, встановлено наступний спосіб участі ОСОБА_4 у вихованні дочок ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за попередньою домовленістю з матір`ю дітей, ОСОБА_1 , у вихідні дні (субота, неділя) та канікулярний час з 12 години до 18 години за місцем проживання дітей у присутності матері.

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 04.07.2023, орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно малолітніх доньок.

Разом з тим, згідно вказаного висновку, заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01.04.2023 відсутня.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16.07.2015 справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява №39948/06).

У рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який йде лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, та зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість .

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20, від 07.12.2022 у справі № 562/2695/20, від 03.08.2022 у справі № 306/7/20, від 11.01.2023 у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Судом не встановлено, що відповідач є особою, яка свідомо злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітніх дочок.

Також суд враховує бажання батька спілкуватись з дітьми, а також те, що батько дітей проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у їх вихованні, та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відповідача стосовно малолітніх доньок.

При цьому суд виходить із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав судом не встановлено.

А наявність заборгованості по сплаті аліментів не може бути беззаперечною підставою для позбавлення батьківських прав. При цьому суд враховує ту обставину, що відповідно до висновку Служби у справах дітей Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно малолітніх доньок станом на 01.04.2023 заборгованість зі сплати аліментів у відповідача відсутня.

Відповідач не втратив інтересу до участі у вихованні доньок, має намір на відновлення відносин з ними, а тому застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав в даному випадку не є виправданим.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Подібний висновок викладений в постанові Верховного суду від 13.07.2022 в справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21).

У суді неповнолітня ОСОБА_12 пояснила, що хоче щоб її батька позбавили батьківських прав та хоче щоб її удочерив відчим, з яким у неї чудові відносини. Зазначила, що мати не забороняє спілкуватись із батьком, але батько не був присутнім у її житті та вона не бажає відновлювати відносини із батьком.

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, суд не враховує думку неповнолітньої ОСОБА_12 , щодо позбавлення її батька батьківських прав, з огляду на її вік, та на переконання суду, її пояснення висловлені під впливом думки матері, яким вона в силу свого віку неспроможна надавати правильну оцінку, небажання дитини спілкуватися з батьком викликане тривалою відсутністю останнього у житті дитини.

Суд не може погодитися також з висновком Служби у справах дітей Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 04.07.2023, як органу опіки та піклування, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав стосовно малолітніх доньок, оскільки він має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Крім того, вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.02.2022, справа № 742/710/19. Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21).

Також, не надано жодного доказу щодо обставин, які негативно характеризують відповідача, зокрема, притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності, перебування на обліку у зв`язку із вживанням алкогольних або наркотичних засобів, ведення аморального способу життя та інше.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дітей в матеріалах справи відсутні.

Отже, з наданих позивачем доказів не вбачається наявність підстав передбаченихст.164 СК України, а тому застосування до відповідача такого виняткового заходу як позбавлення батьківських прав суд вважає недоцільним.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини вказує на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.

Суд вважає за можливе не давати оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони на висновки не впливають.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу, не відшкодовується позивачеві.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 150, 164, 165 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 12, 81, 141, 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складений 06.10.2023.

Суддя В.Л. Котвицький