ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 678/659/22

Провадження № 22-ц/4820/1518/23

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Цугель А.О.

за участю відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника позивачки за первісним позовом і відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 678/659/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 12 травня 2023 року (суддя Ходоровський І.Б., повний текст складено 22 травня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування будинком.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 зазначала, що вона є власником частини житлового будинку в АДРЕСА_1 , в якому проживали її син ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_1 , як невістка. Проте у 2019 році шлюб між останніми рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області розірвано і ОСОБА_1 з часу подачі заяви до суду про розірвання шлюбу, а саме з 11.04.2019 у спірній нерухомості не проживала та не з`являлася і всі обов`язки по утриманню будинку виконує лише позивачка, а реєстрація ОСОБА_1 у спірному майні призводить до труднощів власника у розпорядженні цією власністю та в отриманні пільг на оплату комунальних послуг.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_4 просила суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщення - будинку під номером АДРЕСА_1 .

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому зазначала, що мати колишнього чоловіка ОСОБА_4 володіє частиною житлового будинку (квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. У вказаному будинку ОСОБА_1 проживала з 1997 року (після одруження) і до 2019 року (до моменту розлучення). На час звернення із зустрічною позовною заявою вона зареєстрована у цьому будинку, проте після розлучення колишній чоловік фактично вигнав її із спірної нерухомості, позбавивши можливості проживати у вказаному помешканні. ОСОБА_1 акцентує увагу на те, що у вказаному будинку залишилося її майно, однак через неможливість досягнення згоди між сторонами щодо визначення порядку користування та володіння кімнатами в частині будинку (квартирі) остання просила встановити порядок користування частиною житлового будинку (квартира АДРЕСА_2 наступним чином: виділити їй у користування кімнату № 3 площею 13,7 кв.м; залишити в загальному користуванні: кімнату № 1 площею 4.2 кв.м, кімнату № 2 площею 11.3 кв.м, коридор площею 5,8 кв.м, кладову площею 1,3 кв.м.

Рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 12 травня 2023 року задоволено первісний позов ОСОБА_4 . ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим будинком відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на незаконність та необґрунтованість висновків, викладених у рішенні суду та на неправильне застосування судом норм матеріального права. На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_4 не підтверджено належними та допустимими доказами порушення, не визнання чи оспорення її прав, що були підставою для звернення до суду відповідно до ст. 4 та п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, оскільки остання проживає за кордоном і у спірному будинку не проживає.

Також ОСОБА_1 посилається на те, що під час розгляду справи свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 зазначали, що її з будинку вигнав її колишній чоловік ОСОБА_5 ; в будинку залишилися її речі; її тимчасове не проживання в будинку пояснюється необхідністю пошуку роботи, тому причина її тимчасового не проживання в спірному будинку є поважною.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просила скасувати рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 12 травня 2023 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольнивши позовні вимоги зустрічного позову: встановити порядок користування 1/2 частиною житлового будинку (квартира АДРЕСА_2 , виділивши ОСОБА_1 у користування кімнату № 3 площею 13,7 кв.м; залишити в загальному користуванні: кімнату № 1 площею 4,2 м.кв., кімнату № 2 площею 11,3 м.кв., коридор площею 5,8 м.кв., кладову площею 1,3 м.кв.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 ОСОБА_3 зазначав, що вимоги скарги вважає незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Вказує, що суд правильно встановив усі фактичні обставини справи з посиланням на докази, які досліджені судом повно, всебічно та об`єктивно, тому і прийшов до правильного висновку, що первісна позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити.

В судовому засіданні відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 і її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник позивачки за первісним позовом і відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

ОСОБА_4 до суду не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_4 є власником частини житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.05.2006 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.05.2006 (а.с. 8 - 9).

Відповідно до будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є зареєстрованими за зазначеною адресою з 17 липня 2014 року (а.с.12).

Згідно довідки № 185 від 08.04.2019 Меджибізької селищної ради ОСОБА_1 , яка зареєстрована по АДРЕСА_1 дійсно (фактично) проживає без реєстрації на території с. Требухівці у домоволодінні рідних батьків по АДРЕСА_3 (а.с. 13).

Згідно довідки № 300-8 від 07.06.2022 Меджибізької селищної ради ОСОБА_9 , яка зареєстрована по АДРЕСА_1 , дійсно (фактично) за даною адресою не проживає з 2019 року і по теперішній час (а.с. 14).

Постановляючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщення та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення порядку користування спірним будинком, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , як колишній член сім`ї ОСОБА_4 , без поважних причин понад один рік не проживає у спірній нерухомості, доказів того, що їй чиняться перешкоди у доступі до жилого приміщення ОСОБА_1 не надала та відсутні докази наявності майна останньої у спірній частині житлового будинку. Також судом враховано, що в матеріалах справи міститься копія позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу із ОСОБА_5 і ОСОБА_1 не заперечувала факту подання цієї позовної заяви до суду 11.04.2019. А враховуючи те, що факт реєстрації ОСОБА_1 у належній ОСОБА_4 власності порушує право останньої на реалізацію правомочностей власника в повному об`ємі, тому наявні підстави для задоволення первісного позову і відмови у задоволенні зустрічного позову.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини другої статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право члена сім`ї власника нерухомості користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення і власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

У цій справі районним судом встановлено, що ОСОБА_1 набула право на проживання у спірній частині житлового будинку, що належить ОСОБА_4 як дружина сина власниці.

Статус члена сім`ї ОСОБА_1 втратила внаслідок розірвання шлюбу з сином ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та припинення спільного проживання з останнім однією сім`єю.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оцінивши у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України надані учасниками справи та їх представниками докази та враховуючи, що ОСОБА_1 більше не є членом сім`ї власника спірного майна, тривалий час у частині житлового будинку не проживає та не має там власних речей, а також враховуючи те, що матеріали справи не містять переконливих доказів на підтвердження поважності причин непроживання ОСОБА_1 у спірній нерухомості впродовж встановленого законом строку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_4 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Як на підставу апеляційного оскарження ОСОБА_1 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Так ОСОБА_1 вказує, що висновок районного суду про те, що «факт реєстрації останньої у належному ОСОБА_4 житловому будинку порушує право останньої на реалізацію її правомочностей власника у повному обсязі» є недоведений ОСОБА_4 , адже остання проживає тривалий час за кордоном.

Апеляційний суд констатує, що сам факт тимчасового непроживання власника у спірній частині житлового будинку не є підставою для відмови у позові про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, адже власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За твердженнями ОСОБА_1 з посиланням на покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , суперечить матеріалам справи висновок суду першої інстанції про відсутність доказів, що вона з поважних причин не проживає в спірному будинку і їй чинилися перешкоди в доступі до нерухомості та користування житлом і звернення останньої до компетентних органів щодо існування перешкод в користуванні будинком.

Однак судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про недоведеність наявності поважної причини, через яку ОСОБА_1 не проживає у спірній нерухомості з 2019 року та наявність перешкод для її проживання відповідає вимогам процесуального закону, адже районним судом оцінено покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в сукупності із показами свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і письмовими доказами: ксерокопією позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу від 11.04.2019, відповідно до якої станом на дату звернення до суду ОСОБА_1 вказувала своє місце проживання АДРЕСА_3 та зазначала, що з 2017 року подружні стосунки припинилися і сторони проживають окремо (а.с. 16); довідками Меджибізької селищної ради об`єднаної територіальної громади від 08.04.2019 за №185, відповідно до якої ОСОБА_1 , яка зареєстрована по АДРЕСА_1 , фактично проживає АДРЕСА_3 (а.с. 13) та № 399-8 від 07.06.2022, відповідно до якої ОСОБА_1 , яка зареєстрована по АДРЕСА_1 фактично за вказаною адресою не проживає з 2019 року (а.с. 14).

І суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_1 без поважних причин не проживає у спірній нерухомості з квітня 2019 року по час звернення ОСОБА_4 із позовом та про недоведеність наявності перешкод ОСОБА_1 для проживання у частині будинку, що є підставою для задоволення первісного позову.

Аргументи апеляційної скарги про те, що відсутність ОСОБА_1 у спірній нерухомості пояснюється необхідністю знайти роботу, а отже причина її тимчасового не проживання є поважною спростовується вищенаведеним, що узгоджується з поясненнями ОСОБА_1 , що надані в суді апеляційної інстанції про те, що з весни - літа 2019 року вона жила у матері і шукала роботу, а потім переїхала в м. Хмельницький і продовжувала шукати роботу та вподальшому влаштувалася на роботу.

Отже, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що інтереси ОСОБА_4 , як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена її сім`ї ОСОБА_1 , у якої припинилися правові підстави користування чужим майном.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається та відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 12 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 жовтня 2023 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай