П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2023 року м. Київ

Справа №759/9048/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/11128/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Соколової В.В.,

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва постановлену під головуванням судді Бабич Н.Д., 30 травня 2023 року в м. Києві, за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Органу опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , Органу опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Органу опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про збільшення розміру аліментів, та позбавлення батьківських прав - залишено без руху (а.с. 15-16).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Органу опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про збільшення розміру аліментів, та позбавлення батьківських прав - повернуто позивачу з підстав, передбачених ч. 3 ст. 185 ЦПК України (а.с.29).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що подана до суду позовна заява відповідала всім вимогам та приписам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а тому у суду першої інстанції не було жодних підстав для залишення її без руху. При цьому, вказує, шо усі процесуальні та організаційні питання, які виникли чи могли виникнути в ході розгляду даної цивільної справи, цілком могли б бути вирішені у ході підготовчого провадження у справі та під час проведення підготовчого засідання (а.с.31-34).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, щодо повернення заяви позивачеві, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як передбачено ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху з наступних підстав: позивачем не надано до суду належного перекладу позовної заяви та додатків до неї, оформлених та завірених належним чином, для надіслання відповідачеві, який є громадянином Італійської Республіки та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 /біс; у позовній заяві позивачем в якості учасника справи було зазначено Орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, проте не визначено його процесуального статусу.

24 травня 2023 року до суду надійшла заява представника позивача, в якій він зазначив, що зміст, форма, додатки та інші елементи позовної заяви повністю відповідають всім вимогам ст.ст. 175 та 177 ЦПК України, а доводи та мотивування судді про невідповідність позовної заяви вказаним вимогам ЦПК України є надмірним формалізмом та не ґрунтуються на вимогах закону. Зокрема, представник позивача зазначав, що положення ст.ст. 175, 177 ЦПК України не передбачають обов'язку для позивача, який подав до суду позовну заяву та додані до неї документи, викладені державною мовою, подавати разом із ними документи в перекладі на мову країни місцезнаходження відповідача, якщо відповідачем (одним із відповідачів) є іноземна особа. При цьому, у силу приписів ст. 498 ЦПК України, не можливо надіслати судове доручення до іноземного суду, не відкривши провадження не прийнявши відповідних процесуальних питань. Також, вказував, що зазначена ним у позовній заяві Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація не залучена ним до участі у справі ані в якості відповідача, ані в якості третьої особи. Натомість, питання залучення певних органів державної влади чи органів місцевого самоврядування знаходиться в компетенції суду, а не учасників справи.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про повернення позовної заяви позивачеві, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належним чином не виконала вимоги ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року.

Колегія суддів не може погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Так, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснення цивільного судочинства та діловодства в суді державною мовою відповідно до ст. 10 Конституції України врегульоване Законами України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» (ст.ст. 1, 14), «Про судоустрій і статус суддів» (ст. 12), а безпосередньо ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою; суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою; суди використовують державну мову в процесі судочинства …; учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому ЦПК України (ч.ч. 1-4 ст. 9).

Разом з тим, вимоги до форми та змісту позовної заяви, а також щодо документів, які до неї додаються, встановлені ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Визначений цими нормами цивільного процесуального закону перелік указаних вимог є вичерпним і якщо законом прямо не передбачено інше виходячи з особливостей розгляду певних категорій справ, на стадії відкриття провадження в справі оцінюється відповідність позовної заяви і доданих до неї документів саме і тільки цим вимогам закону.

При цьому, позивач, звертаючись до суду, зобов'язаний виконати вимоги ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви та щодо документів, які до неї додаються, і, відповідно, не зобов'язаний виконувати для пред`явлення позову дії, вимоги, надавати документи тощо, обов'язок вчинення, надання яких на нього не покладений законом. Рівно як і суд (суддя) зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені передусім ЦПК України, а також іншими законами України.

Тобто, положення ст.ст. 175, 177 ЦПК України не передбачають обов'язку для позивача, який подав до суду позовну заяву та додані до неї документи, викладені державною мовою, подавати разом із ними документи в перекладі на мову країни місцезнаходження відповідача, якщо відповідачем (одним із відповідачів) є іноземна особа. Відсутність при пред'явленні відповідного позову таких перекладених іноземною мовою документів не може відповідно до цивільного процесуального закону кваліфікуватися недоліком заяви та слугувати підставою для залишення її без руху і, відповідно, підставою для визнання заяви неподаною та її повернення в разі ненадання позивачем перекладу документів.

У свою чергу, питання, пов'язані із судовим дорученням про надання правової допомоги у зв'язку з необхідністю в процесі розгляду справи вручення документів, отримання доказів, проведення окремих процесуальних дій на території іншої держави вирішуються після відкриття провадження в справі в порядку, передбаченому, зокрема, ст.ст. 498, 499 ЦПК України, ст. 80 Закону України «Про міжнародне приватне право», Інструкцією про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженою наказом Мін`юсту України, ДСА України від 27 червня 2008 року за № 1092/5/54.

Саме на стадії розгляду справи, тобто, після відкриття провадження в ній, закон передбачає за наявності в тому потреби вирішення судом питань стосовно доручення про надання правової допомоги.

Однак, не вирішивши питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції у будь-якому разі передчасно обґрунтував свої процесуальні рішення обставинами, що пов`язуються з дорученням про надання правової допомоги, адже на цій стадії ще невідомо, чи виникне процес як такий і чи буде необхідність у направленні судового доручення. Зокрема, не може виключатися й ситуація, коли, до прикладу, іноземна особа матиме на території України представника та в змозі буде забезпечити свою участь у процесі.

Посилання суду першої інстанції на невизначений процесуальний статус органу опіки та піклування, саме по собі, носить ознаки надмірного формалізму.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо визнання неподаною та повернення позовної заяви позивачу.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як зазначено в рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та може розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Отже, апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржувана ухвала суду, у відповідності до вимог ст. 379 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів.

Суддя-доповідач В.В. Соколова

Судді М.В. Мережко

Н.В. Поліщук