Справа № 344/5814/22
Провадження № 22-ц/4808/1179/23
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач) Максюта І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 і його представника адвоката Челій-Пушкар О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Бородовським С.О. 25 липня 2023 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області,

встановив :

У травні 2022 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між сторонами 26 березня 2021 року укладено письмовий договір позики, згідно якого він позичив відповідачеві 6 500 доларів США на строк до 02 травня 2022 року. На підтвердження факту укладення договору позики та передання коштів у зазначеному розмірі ОСОБА_1 власноручно написав письмову розписку. Станом на дату подання позовної заяви відповідачем, незважаючи на його неодноразові нагадування, зобов`язання щодо повернення позики не виконано, борг залишається неповернутим в повному обсязі.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 6 500 доларів США, що еквівалентно 190 156,85 грн (а.с.1-4).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 липня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 500 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1901,56 грн судового збору (а.с.90-92).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що неодноразово брав у позивача грошові кошти в борг, які повертав. При цьому жодних розписок чи договорів не укладали.

На початку 2020 року отримав від ОСОБА_2 в борг 3 000 доларів США та протягом 2020 року частково повертав заборгованість шляхом перерахунку на картковий рахунок позивача або залишаючи кошти своїй дружині для передачі останньому.

Вказує, що у січні 2021 року в його сім`ї народилася третя дитина, у зв`язку з чим була потреба у додаткових грошових коштах. Він звернувся до ОСОБА_2 та отримав у борг 55 000 гривень, що згідно курсу валют становило 1950 доларів США. 26 березня 2021 року відповідач звернувся до нього із вимогою про повернення боргу та написання розписки про отримання всієї суми боргу.

Наголошує, що на час звернення позивача із вимогою про повернення коштів 26.03.2021 року неповерненими залишалось близько 3 000 доларів США, а саме 1 000 доларів США та 55 000 гривень.

У зв`язку з тим, що не мав можливості повернути одразу всю суму боргу, погодився написати розписку. ОСОБА_2 при цьому пояснив, що розписка на всю суму боргу з відсотками носить формальний характер та визнавав, що частину боргу йому повернуто. Про ці обставини відомо його дружині ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які були присутні під час написання розписки.

Наголошує, що не отримував від ОСОБА_2 в борг 6 500 доларів США а ні попередньо, а ні 26 березня 2021 року.

Крім того, в подальшому, 22 липня 2022 року в присутності своєї дружини ОСОБА_3 повернув ОСОБА_2 ще 800 доларів США та 200 Євро. Таким чином, станом на час подання апеляційної скарги ним повернуто 55 000 гривень (що відповідає сумі в розмірі 2 000 доларів США).

Також судом, в порушення вимог ст. 43,223 ЦПК України проведено розгляд справи за його відсутності, не допитано свідків, хоча ним заявлялось таке клопотання, внаслідок чого порушено його процесуальні права.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнути з нього на користь позивача 2 000 доларів США та викликати в судове засідання і допитати свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.96-99).

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явився позивач ОСОБА_2 , хоча про день місце та час розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у його відсутності.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 і його представника адвоката Челій-Пушкар О.І., доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 26.03.2021 року ОСОБА_1 написано розписку про те, що ним отримано в борг від ОСОБА_2 6500 доларів США та зобов`язується повернути зазначену суму у строк до 02.05.2022 року (а.с.8).

На вимогу апеляційного суду позивачем ОСОБА_2 надано оригінал розписки від 26.03.2021 року про укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що зазначену в договорі суму боргу відповідач не повернув, хоча він вимагав виконати таке зобов`язання.

Заперечуючи доводи позивача, ОСОБА_1 посилається на те, що на виконання своїх зобов`язань періодично повертав ОСОБА_2 позичені кошти, які давав йому особисто або перераховував кошти на картковий банківський рахунок позивача, на доказ чого долучив до матеріалів справи виписки з банківського рахунку (а.с.28-29, 33-34), а також платіжні документи (а.с.48).

Відповідачем визнається сума боргу в розмірі 55 000 гривень, що станом на день отримання коштів становило 2 000 доларів США.

Задовольняючи позов суд, керуючись ст. 207, 526,530,612,625,1046-1049 ЦК України, виходив з того, що відповідач взяв у позику грошові кошти, проте умови письмового договору позики щодо сплати грошових коштів у визначені у договорі строки порушив, обставини отримання відповідачем від позивача грошових коштів є доведеними, належних та допустимих доказів повернення суми боргу ним надано не було, дійшов висновку про задоволення позову.

З таким висновком погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особина на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

В силу вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц та від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до вимог частини 1 статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до статті 611 ЦК України, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Факт того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, а ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 26.03.2021 року 6 500 доларів США, які зобов`язався повернути за умовами договору до 02 травня 2022 року, підтверджується договором позики (розпискою) від 26.03.2021 року, підписаною особисто ОСОБА_1 (позичальником). Зазначені обставини відповідач не спростував.

За таких обставин колегія суддів вважає, що наданий позивачем письмовий договір (розписка) підтверджує укладення між сторонами договору позики.

Доводи апелянта не спростовують факт укладення між сторонами договору позики і досягнення згоди щодо усіх його умов, оскільки підписання спірного договору позики було здійснено саме відповідачем, що ОСОБА_1 не заперечується.

Відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували відсутність його волевиявлення на час укладення оспорюваного договору позики.

ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Колегія суддів виходить із того, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики, оскільки наявний у позивача договір позики підтверджує як факт укладення такого договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, яка в обумовлений договором строк не повернута. Доказів на спростування зазначеного відповідачем не надано.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Суд встановивши, що між сторонами існують договірні правовідносини, позичальник не виконав зобов`язання з повернення коштів, отриманих у позику, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики.

Вказаний висновок не суперечить висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц, від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц.

ОСОБА_1 не заперечуючи, що між ним та ОСОБА_2 були інші правовідносини, які виникали із договорів позики, не довів, що перераховані ним кошти на банківську карту позивача були спрямовані на виконання саме цього договору позики. Суд не приймає ці доводи відповідача, оскільки платежі здійсненні 06.06.2020 року, 07.07.2020 року та 03.08.2020 року (а.с.28-29, 48), тобто до укладення договору позики, на виконання якого видана розписка від 26.03.2021р.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути суму боргу за договором позики від 26 березня 2021 року в розмірі 6 500 доларів США.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом допущено порушення норм процесуального права та порушені правила повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення судом норм процесуального права.

Згідно пункту 3 частини третьої вказаної статті порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та його представник були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується поданим представником відповідача адвокатом Челій-Пушкар О.І. клопотанням про відкладення справи (а.с.86). Зазначене клопотання відхилене судом першої інстанції, оскільки від позивача ОСОБА_2 25.05.2023 року надійшла заява про розгляд справи у найкоротший термін у зв`язку з проходженням ним служби в лавах ЗСУ (а.с.82).

Більше того, відповідач уклав договір про надання правничої допомоги із адвокатом Челій-Пушкар О.І. (а.с.51), якою подавалися до суду заяви, що також свідчить про обізнаність ОСОБА_1 про розгляд справи.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зважаючи на те, що законодавством обмежено строк розгляду справ, а ОСОБА_1 , будучи обізнаним про дату, час та місце розгляду справи, у черговий раз не з`явився у судове засідання, дотримався норм процесуального закону, ухваливши розглянути справу за відсутності відповідача.

За змістом положень статей 12,13,81ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судами у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно із положеннями статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак враховуючи, що принцип диспозитивності цивільного судочинства не звільняє учасника справи від обов`язку доказування обставин, на які він посилається у підтвердження обставин, якими обґрунтовані заперечення позову, ОСОБА_1 в силу статті 81 ЦПК України будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності договору позики та передачі на його виконання грошових коштів ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.

Крім того, договір позики, яким визначені всі умови щодо суми позики, у судовому порядку не оспорюється відповідачем.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене апеляційний суд дійшов переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин рішення суду належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 374,375, 381384, 389,390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 липня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови виготовлено 13 жовтня 2023 року.