Провадження: 2/484/14/23
Справа: 484/4366/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2023 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Закревського В.І.,

секретар судового засідання Фартушняк Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру Миколаївської області, третя особа ТОВ «Партнер-агро» про визнання незаконним (недійсним) та скасування розпорядження Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 12.10.2012 року №470-р «Про зарахування земельної ділянки в межах Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності», відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 (до видання протиправного розпорядження Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 12.10.2012 року №470-р «Про зарахування земельної ділянки в межах Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності»),

за участі представника позивача адвоката Рохманова С.І. ,

у відсутність представника Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області- за заявою,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи адвоката Валешинської О.С.,

представника третьої особи адвоката Титаренка Ю.О.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у грудні 2015 року звернулася до суду з позовною заявою до Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області, Управління Держгеокадастру у Первомайському районі Миколаївської області, Реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, 773 фізичних осіб, яким видано державні акти на право власності на земельні ділянки, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Партнер-агро» та Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб підприємців апарату виконавчого комітету Первомайської районної ради Миколаївської області про визнання недійсними державних актів про право приватної власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації прав власності на такі земельні ділянки.

Ухвалою судді Первомайського міськрайонного суду від 04.02.2016 року відкрито провадження у цивільній справі №484/5719/15-ц.

12.03.2016 року позивачем ОСОБА_1 у цивільній справі №484/5719/15-ц подано заяву про збільшення позовних вимог та збільшено позовні вимоги (змінено предмет позову) в частині визнання незаконними (недійсними) та скасування розпоряджень Первомайської райдержадміністрації від 12.10.2012 року №471-р «Про надання дозволу громадянам України про складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради» та від 20.11.2012 року №523-р «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (775 чоловік) для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області».

12.04.2016 року позивачем ОСОБА_1 у цивільній справі №484/5719/15-ц подано заяву про збільшення позовних вимог та збільшено позовні вимоги (змінено предмет позову) в частині визнання незаконним (недійсним) та скасування розпорядження Первомайської райдержадміністрації від 12.10.2012 року №470-р «Про зарахування земельної ділянки в межах Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності».

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду від 17.05.2016 року у цивільній справі №484/5719/15-ц до участі у справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору 773 фізичні особи, яким видано державні акти на право власності на спірні земельні ділянки.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду від 28.07.2016 року у цивільній справі №484/5719/15-ц до участі у справі залучено в якості співвідповідачів 773 фізичні особи, яким видано державні акти на право власності на спірні земельні ділянки.

Судовий розгляд у цивільній справі №484/5719/15-ц неодноразово відкладався, зокрема, оскільки приміщення актової зали Первомайської райдержадміністрації (вул. Чкалова, 12 м. Первомайськ Миколаївської області) не передбачає розміщення такої кількості осіб, то в подальшому проведення розгляду даної справи в даному приміщенні стало неможливим і виникла необхідність про визначення місця проведення судових засідань по даній справі з можливістю розміщення порядку 800 (восьмиста) осіб, тому ухвалою суду від 29.12.2016 року по справі було оголошено перерву. На неодноразові запити до Первомайської міської ради Миколаївської області та Первомайської райдержадміністрації Миколаївської області про наявність у місті Первомайську Миколаївської області зали в якій можливо розмістити понад 500 осіб, для проведення судового засідання до суду вказаними адресатами надано відповіді з інформацією про відсутність приміщення, в якому можливо розмістити зазначену кількість осіб для проведення судового засідання.

Так, на черговий запит суду від 31.01.2020 року Первомайською районною державною адміністрацією за підписом голови Саковського С., 05.02.2020 року за №213-01.02-01 надано відповідь про відсутність інформації, щодо наявності зали в м. Первомайську в якій може бути розміщено понад 100 осіб. 05.02.2020 року за № 798/03-01-26 від Первомайської міської ради надійшла відповідь з котрої вбачається, що суду запропоновано звернутися до Первомайської райдержадміністрації з запитанням, щодо надання зали для проведення судового засідання, оскільки позивачкою у справі є жителька Первомайського району Миколаївської області.

07.02.2020 року ухвалою судді оголошено перерву в судовому розгляді у цивільній справі №484/5719/15-ц до вирішення питання з визначенням приміщення для проведення наступного судового засідання.

26.11.2020 року через канцелярію суду від представника позивача адвоката Рохманова С.І. надійшло клопотання про роз`єднання позовних вимог ОСОБА_1 в цивільній справі №484/5719/15-ц та виділення в самостійне провадження позовної вимоги до Первомайської райдержадміністрації про визнання незаконним (недійсним) та скасування розпорядження Первомайської райдержадміністрації від 12.10.2012 року №470-р «Про зарахування земельної ділянки в межах Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності».

Ухвалою суду від 04.12.2020 року клопотання представника позивача адвоката Рохманова С.І. про роз`єднання позовних вимог ОСОБА_1 у цивільній справі №484/5719/15-ц задоволено та виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до Первомайської райдержадміністрації, Управління Держгеокадастру у Первомайському районі Миколаївської області, Реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, та ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ТОВ «Партнер-агро» і Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб підприємців апарату виконавчого комітету Первомайської районної ради Миколаївської області, про визнання незаконним (недійсним) та скасування розпорядження Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 12.10.2012 року №470-р «Про зарахування земельної ділянки в межах Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності».

Ухвалою суду від 21.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, у цивільній справі №484/4366/20 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

12.01.2021 року представником третьої особи ТОВ «Партнер-агро» Валешинською О.С. подано заяву про залишення вимог буз руху та визначення правил та порядку розгляду справи.

15.02.2021 року, 01.03.2021 року представником третьої особи ТОВ «Партнер-агро» Валешинською О.С. та відповідачем ОСОБА_3 подані клопотання про надання копій документів та подовження строку на надання пояснень третьої особи, відзиву на позов.

Ухвалою суду від 02.03.2021 року подовжено процесуальний строк для подачі пояснень з викладенням своїх аргументів і міркувань.

10.03.2021 року відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позов, 19.03.2021 року представником третьої особи ТОВ «Партнер-агро» Валешинською О.С. подано пояснення третьої особи, 17.05.2021 року, 18.05.2021 року відповідачем Первомайською райдержадміністрацією подано відзив на позов, в яких вони просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

В підготовчому судовому засіданні 06.04.2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Рохманов С.І. до закінчення підготовчого провадження подав заяву (клопотання) про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог, а саме просив: визнати незаконним (недійсним) та скасувати розпорядження Первомайської райдержадміністрації від 12.10.2012 року №470-р «Про зарахування земельної ділянки в межах Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності»; відновити становище, яке існувало до порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 (до видання протиправного розпорядження Первомайської райдержадміністрації від 12.10.2012 року №470-р «Про зарахування земельної ділянки в межах Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності»); стягнути з Первомайської райдержадміністрації на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн, завданої відповідачем виданням протиправного розпорядження. Вказане клопотання підтримав в судовому засіданні 16.02.2023 року.

18.05.2021 року представником третьої особи ТОВ «Партнер-агро» Валешинською О.С. подано заперечення на заяву про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог, на клопотання про заміну відповідачів та долучення письмових доказів.

18.05.2021 року представником третьої особи ТОВ «Партнер-агро» Валешинською О.С. подано клопотання про об`єднання цивільних справ №484/4366/20 та 484/5719/15-ц.

Представник третьої особи ТОВ "Партнер-Агро" у судовому засіданні Титаренко Ю.О. заперечив проти задоволення клопотання представника позивачки та просив задовольнити клопотання представниці третьої сторони ТОВ "Партнер-Агро" Валешинської О.С. про об`єднання цивільних справ №484/4366/20 та №484/5719/15-ц в одне провадження.

03.08.2021 року представником позивача адвокатом Рохмановим С.І. подано клопотання про долучення письмових доказів.

07.09.2021 року представником третьої особи ТОВ «Партнер-агро» Валешинською О.С. подано клопотання про долучення до матеріалів справи копій судових рішень.

03.11.2021 року представником позивача адвокатом Рохмановим С.І. подано заяву про заміну неналежних відповідачів, а саме: про заміну неналежних відповідачів Реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області та ОСОБА_3 належним відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру в Миколаївській області.

04.11.2021 року представником третьої особи ТОВ «Партнер-агро» Валешинською О.С. подано заперечення проти заміни первісного відповідача належним відповідачем.

Ухвалою суду від 17.12.2021 року замінено неналежних відповідачів у цивільній справі №484/4366/20, а саме: Реєстраційну службу Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області і ОСОБА_3 належним відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру в Миколаївській області.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області подало апеляційну скаргу. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 27.01.2022 року апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області на ухвалу суду від 17.12.2021 року в частині заміни неналежних відповідачів Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області повернуто скаржнику.

05.01.2022 року відповідачем Первомайською райдержадміністрацією подано заяву про застосування строків позовної давності. З аналогічною заявою до суду звернулася відповідач ОСОБА_3

20.01.2022 року відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру в Миколаївській області подано клопотання про продовження процесуального строку на надання відзиву на позов.

16.05.2022 року відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру в Миколаївській області подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

16.02.2023 року відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру в Миколаївській області подано заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалою суду від 16.02.2023 року у задоволенні клопотання представника третьої сторони ТОВ "Партнер-Агро" Валешинської О.С. про об`єднання цивільних справ №484/4366/20 та №484/5719-15-ц відмовлено, задоволено клопотання представника позивача адвоката Рохманова С.І. про заміну предмету позову та уточнення позовних вимог.

30.03.2023 року представником третьої особи ТОВ «Партнер-агро» Валешинською О.С. подано клопотання про витребування оригіналів 517 сертифікатів на право на земельну частку (пай), а також пояснення третьої особи щодо позову або відзиву щодо заяви позивача про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог від 06.04.2021 року.

31.03.2023 року Первомайською райдержадміністрацією подано заперечення на позовну заяву із клопотанням проводити судові засідання без її участі.

03.05.2023 року відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру в Миколаївській області подано заперечення на заяву про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог.

Ухвалою від 18.05.2023 року судом відмовлено в задоволенні клопотання представника третьої особи ТОВ "Партнер-Агро" Валешинської О.С. про витребування доказів, підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

27.05.2023 року представником позивача адвокатом Рохмановим С.І. подано заяву про надання судового захисту порушеному цивільному праву незалежно від спливу строку позовної давності.

01.06.2023 року представником третьої особи ТОВ «Партнер-агро» Валешинською О.С. повторно подано клопотання, яке задоволено судом, про витребування оригіналів 517 сертифікатів на право на земельну частку (пай) у зв`язку із сумнівом щодо відповідності поданих позивачем копій зазначених сертифікатів їх оригіналам.

30.07.2023 року представником третьої особи ТОВ «Партнер-агро» Валешинською О.С. подано клопотання про долучення письмових доказів.

21.08.2023 року представником позивача адвокатом Рохмановим С.І. надано суду оригінали 517 сертифікатів на право на земельну частку (пай), після перевірки відповідності поданих копій їх оригіналам, представником третьої особи ТОВ «Партнер-агро» Титаренком Ю.О. заявлено про відсутність сумнівів щодо відповідності поданих до суду копій сертифікатів їх оригіналам.

В судових засіданнях представник позивача адвокат Рохманов С.І. повністю підтримав позовні вимоги в редакції заяви про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог, представники відповідача Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області та третьої особи ТОВ «Партнер-агро» заперечили проти позову в повному обсязі, відповідач Первомайська райдержадміністрація в судове засідання не з`явився, подав відзив, в якому просив у задоволенні позову відмовити, застосувати строки позовної давності, справу розглядати без його участі.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та подані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1 Конституції України).

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина 2 статті 6 Конституції України).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України).

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (стаття 13 Конституції України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави; право власності на землю гарантується; це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України). Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом (стаття 41 Конституції України).

Відповідно до постанови Верховної Ради України №563-ХІІ від 18.12.1990 року «Про земельну реформу» в Україні було запроваджено земельну реформу, яка передбачала роздержавлення сільськогосподарської землі, її передачу в приватну та колективну власність.

Відповідно до Концепції роздержавлення і приватизації підприємств, землі і житлового фонду», схваленої постановою Верховної Ради України від 31.10.1991 року №1767-ХІІ:

- приватизація землі полягає у передачі громадянам України земельних ділянок у приватну, колективну власність або у довічне успадковане використання;

- пріоритетне право на придбання земельних ділянок для сільськогосподарського використання мають селяни, що їх орендують, або ними користуються, а земель колгоспів і радгоспів колгоспники та працівники відповідних господарств;

- при банкрутстві чи розформуванні колгоспів та радгоспів право на придбання їх земель для сільськогосподарського використання мають селяни та інші громадяни України, які мають намір займатися сільськогосподарським виробництвом;

- при приватизації землі колгоспів чи радгоспів у випадках, коли господарства продовжують функціонувати, частки землі, що приватизуються, складають земельний фонд господарства;

- частина земельного фонду господарства, що передається у власність селян безоплатно, виходячи з поданих ними земельних бонів, складає спільний земельний фонд безоплатної приватизації. Інша частина землі, яка використовується колгоспом чи радгоспом, підлягає викупу за встановлену плату. Вона також підлягає розподілу між колгоспниками чи працівниками радгоспів. Якщо ця частина землі не викуповується колгоспом чи радгоспом, то вона може бути ним орендована або надійти у фонд приватизації земельних ділянок для селян, що не працюють у колгоспі чи радгоспі, або іншим громадянам України.

Постановою Верховної Ради України від 13.03.1992 року №2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» з 15.05.1992 року було передбачено роздержавлення і приватизацію земель сільськогосподарських підприємств.

Законом України «Про форми власності на землю» від 30.01.1992 року №2073-ХІІ в Україні наряду із державною впроваджено колективну і приватну форми власності на землю та визначено рівноправність державної, колективної та приватної форм власності.

Відповідно до статті 4 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №461-ХІІ (у редакції, чинній на момент передачі земель у колективну власність КСП «Шлях Леніна» та їх розпаювання) у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність.

Відповідно до частин 1-4, 8 статті 5 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-ХІІ (у редакції, чинній на момент передачі земель у колективну власність КСП «Шлях Леніна» та їх розпаювання), земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. У колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств. Кожен член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про колективне сільськогосподарське господарство» від 14.02.1992 року №2114-ХІІ (у редакції, чинній на момент передачі земель у колективну власність КСП «Шлях Леніна» та їх розпаювання) колективне сільськогосподарське господарство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам.

Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени в частині майна, яке вони одержують при виході з підприємства (стаття 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське господарство» у редакції, чинній на момент передачі земель у колективну власність КСП «Шлях Леніна» та їх розпаювання).

Рекомендаціями по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій, затвердженими Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України, Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації виробництва України 15.05.1992 року, зокрема, передбачалося, що на підставі затвердженого проекту роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій проводиться передача земельних ділянок у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам або у власність громадян у порядку, встановленому у статті 17 Земельного кодексу України, і видаються державні акти на право колективної власності на землю, на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею.

Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10.11.1994 року №666/94 було передбачено розпаювання земель колективних сільськогосподарських підприємств шляхом передачі земельних часток (паїв) у власність членам сільськогосподарських підприємств, зокрема, та установлено наступне:

- приватизація земель, які перебувають у користуванні сільськогосподарських підприємств і організацій, є невідкладним першочерговим заходом у здійсненні земельної реформи в Україні;

- передача земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції проводиться на добровільних засадах, виходячи з того, що земля повинна належати тим, хто її обробляє;

- кожному члену підприємства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі;

- право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави;

- кожний член підприємства має право безперешкодно вийти з нього та одержати безкоштовно у приватну власність свою частку землі (пай) у натурі (на місцевості), що засвідчується державним актом на право приватної власності на землю.

- власники земельних ділянок можуть добровільно створювати на базі належних їм земельних ділянок спільні сільськогосподарські підприємства, асоціації, спілки, акціонерні товариства, інші кооперативні підприємства і організації, передавати ці ділянки у спадщину, дарувати, обмінювати, здавати під заставу, надавати в оренду і продавати громадянам України без зміни цільового призначення земельних ділянок.

- граничний розмір загальної площі земельної ділянки, що може бути у приватній власності громадянина, не повинен перевищувати норм, установлених Земельним кодексом України для селянських (фермерських) господарств.

Указом Президента України від 08.08.1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено правовий механізм паювання земель, установлено, що:

- паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств;

- паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості);

- право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю;

- при паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними;

- вартість земельної частки (паю) для кожного підприємства, кооперативу, товариства визначається виходячи з грошової оцінки переданих у колективну власність сільськогосподарських угідь, що обчислюється за методикою грошової оцінки земель, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та кількості осіб, які мають право на земельну частку (пай);

- розміри земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах визначаються виходячи з вартості земельної частки (паю) та середньої грошової оцінки одного гектара сільськогосподарських угідь для даного підприємства, кооперативу, товариства;

- розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах, кооперативах, товариствах з числа їх працівників. Рішення щодо затвердження обчислених цими комісіями розмірів земельної частки (паю) по кожному підприємству, кооперативу, товариству окремо приймається районною державною адміністрацією;

- видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією;

- у разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1995 року №801 «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифіката на земельну частку (пай)» встановлено форму сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразок Книги реєстрації сертифіката на земельну частку (пай), у якій реєструвалися відомості про видані відповідною райдержадміністрацією сертифікати на право на земельну частку (пай).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.02.1996 року №187 «Про стан реформування земельних відносин» запроваджено низку заходів, спрямованих на забезпечення роздержавлення та розпаювання земель сільськогосподарського призначення.

Методичними рекомендаціями щодо паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, затвердженими наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 20.02.1996 року №11, серед іншого, передбачалося:

- паювання земель колективних сільськогосподарських підприємств здійснюється після передачі їх у колективну власність на підставі матеріалів по видачі державних актів на право колективної власності на землю та грошової оцінки сільськогосподарських угідь;

- розмір земельної частки (паю) обчислюється комісіями, утвореними у підприємствах з числа їх працівників. Для розрахунку вартості земельної частки (паю) та визначення її розміру в умовних кадастрових гектарах береться площа сільськогосподарських угідь, переданих підприємству у колективну власність;

- кількість осіб, які мають право на земельну частку (пай), приймається за списком, що є додатком до державного акта на право колективної власності на землю, який, у разі потреби, уточняється та підписується головами відповідної Ради і підприємства;

- сертифікати на право на земельну частку (пай) підписуються головою райдержадміністрації (виконавчого комітету міської Ради) та реєструються у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), яка ведеться відповідним районним (міським) відділом земельних ресурсів;

- право на земельну частку (пай) громадянина посвідчується сертифікатом за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1995 року №801 «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)»;

- сертифікати на право на земельну частку (пай) громадянам України видаються відповідною райдержадміністрацією (виконавчим комітетом міської Ради);

- відновлення втрачених сертифікатів на право на земельну частку (пай) провадиться тими райдержадміністраціями (виконавчими комітетами міських Рад), які здійснювали їх видачу.

Втрачені сертифікати (у разі, коли їх знайдено) або зіпсовані бланки сертифікатів анулюються в установленому порядку;

- спори з приводу паювання земель колективної власності вирішуються у судовому порядку.

Методичні рекомендації щодо порядку передачі земельної частки (паю) в натурі із земель колективної власності членам колективних сільськогосподарських підприємств і організацій, затверджені наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства сільського господарства і продовольства України, Української академії аграрних наук від 04.06.1996 року №47/172/48, передбачали рекомендації щодо процедурних питань передачі земельних часток (паїв) в натурі та видачі державних актів про право приватної власності на земельні ділянки.

Відповідно до пунктів 1.2., 2.2., 2.3., 4.1. Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок та права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, затвердженого спільним наказом Мін`юсту України та Держкомзему України від 06.06.1996 року №14/5;48:

- громадяни мають право продавати або іншими способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) право на земельну частку (пай) посвідчене сертифікатом;

- договір відчуження земельної ділянки посвідчується в нотаріальному порядку.

Указом Президента України від 21.04.1998 року №332/98 «Про захист прав власників земельних часток (паїв)» було встановлено, що:

- в разі відчуження шляхом купівлі-продажу права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, переважне право на його придбання мають члени КСП.

- договори купівлі-продажу права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, після нотаріального посвідчення підлягають реєстрації райдержадміністрацією за місцезнаходженням відповідного сільськогосподарського підприємства із внесенням відповідних змін до записів у Книгу реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай).

Указом Президента України «Про невідкладні заходи що до прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999 року №1529/99, серед іншого:

а) пришвидшено реформування колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно, зокрема, шляхом:

- забезпечення всім членам КСП права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі різноманітних приватних сільськогосподарських формувань;

- запровадження обов`язкового укладання підприємствами, установами, організаціями, які використовують землю для сільськогосподарських потреб, договорів оренди земельної частки (паю), майнового паю з власниками цих часток, паїв з виплатою орендної плати у натуральній або грошовій формах;

- забезпечення встановлення сторонами договору оренди земельної частки (паю) розміру плати за її оренду на рівні не менше одного відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості орендованої земельної частки (паю);

- запровадження спрощеного порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю) та майнового паю органами місцевого самоврядування;

- виділення єдиним масивом земельних ділянок групі власників земельних часток (паїв), яка звернулася із заявами про відведення земельних ділянок в натурі, з метою спільного використання або надання в оренду цих ділянок;

- забезпечення суворого додержання встановленого порядку відведення в натурі земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у разі їх виходу з КСП.

б) встановлено, що сертифікат на право на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом, що засвідчує право володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеною часткою.

Законом України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року №161-XIV земельні частки (паї) віднесено до об`єктів оренди землі, такі земельні частки (паї) можуть передаватися в оренду у визначеному законом порядку.

У подальшому Порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю), було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2000 року №119, а Типова форма договору оренду земельної частки (паю) наказом Державного комітету по земельних ресурсів «Про затвердження форми Типового договору оренду земельної частки (паю)» від 17.01.2000 року №5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.02.2000 року за №101/4322.

Законом України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» від 18.01.2001 року №2242-ІІІ встановлено, що до врегулювання порядку реалізації прав громадян і юридичних осіб на земельну частку (пай) Земельним кодексом України власники земельних часток (паїв) тимчасово не можуть укладати угоди щодо купівлі-продажу, дарування земельної частки (паю) або іншим способом відчужувати зазначені частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при викупі земельних ділянок для державних і громадських потреб.

Пунктами 14-17 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-ІІІ, який набрав чинності 01.01.2002 року, передбачалося наступне:

- до 01.01.2005 року забороняється внесення права на земельну частку (пай) до статутних фондів господарських товариств;

- громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 01.01.2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб;

- громадянам власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю;

- сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства;

- сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі на місцевості земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року №899-IV право на земельну частку (пай)» право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі на місцевості земельних часток (паїв)» визначено перелік документів, які посвідчують право на земельну частку (пай):

- основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією;

- документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

З урахуванням викладеного, сертифікати на право на земельну частку (пай) та інші зазначені вище документи на земельну частку (пай), є правовстановлюючими й правопосвідчувальними документами на землю та є правовою підставою розпоряджатися землею власниками сертифікатів на право власності на земельну частку (пай). До таких правомочностей власників земельних часток (паїв) слід віднести право укладати правочини, не заборонені законодавством, використовувати таку землею за цільовим призначенням особисто чи шляхом передачі в оренду тощо, на що вказують приписи пункту 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи що до прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999 року №1529/99, частини 3 статті 2, розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, розділу ІХ Закону України «Про оренду землі» та інших нормативно-правових актів.

Окрім того, згідно пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номеру. Отже, такі ділянки можна використовувати відповідно до цільового призначення.

Верховний Суд України у постанові Пленуму №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (підпункт є пункт 18) заначив: не може здійснюватися перехід права власності за судовими рішеннями (через визнання права власності на відчужену земельну ділянку або визнання дійсним договору щодо її відчуження, звернення стягнення на земельну ділянку в рахунок зобов`язань власника земельної ділянки або передачу її у власність кредитору з цих підстав, видачу виконавчого документа за аналогічним рішенням третейського суду тощо) на земельні ділянки, щодо яких встановлена заборона на продаж або іншим способом відчуження, а саме: сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб, відчуження та зміни цільового призначення земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону (без доплат) і вилучення (викуп) для суспільних потреб.

Таким чином, відповідно до вказаних приписів земельного законодавства землі сільськогосподарського призначення, виділені громадянами в процесі паювання, на які видано відповідні правоустановчі документи сертифікати на право власності на земельну частку (пай), не могли бути передані у власність державі або іншим особам навіть за рішенням суду за відсутності визначених законом підстав. Держава, територіальні громади чи громадяни могли набути права на землі для товарного сільськогосподарського виробництва, передані в колективну власність, у тому числі, на земельні частки (паї), лише з підстав, у випадках та порядку, визначених законодавством.

Окрім того, Верховний Суд виклав правову позицію, згідно якої право власності на земельну частку (пай) виникає з моменту передачі (державної реєстрації) державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству (постанова Верховного Суду в складі суддів Касаційного цивільного суду від 26.06.2018 року в справі №599/1833/15-ц).

Вищий адміністративний суд України зазначив, що земельні ділянки зайняті пасовищами, право на які громадянам членам колишнього КСП «Степне» посвідчено сертифікатами, не можуть бути передані у власність інших громадян, які не були членами зазначеного КСП, і позивачу у справі в тому числі. Крім того запроектована земельна ділянка не відноситься ані до земель державної власності, ані до земель комунальної власності, то відповідач взагалі позбавлений можливості приймати рішення згідно частини 9 статті 118 Земельного кодексу України (ухвала Вищого адміністративного суду України від 09.03.2016 року у справі №808/6363/13-а).

Верховний Суд виклав правову позицію та неодноразово наголошував, що земельні ділянки державної або комунальної власності та земельні частки (паї) є різними об`єктами земельних відносин і мають різний правовий режим; земельні частки (паї) не є землями державної власності, а тому ГУ Держгеокадастру не може бути розпорядником таких земель (постанова Верховного Суду в складі суддів Касаційного господарського суду від 06.12.2018 року у справі №902/575/17, постанова Верховного Суду в складі суддів Касаційного господарського суду від 10.02.2018 року в справі №902/582/17).

Згідно правової позиції Верховного Суду землі колективних сільськогосподарських підприємств повинні розподілятися між працівниками (колишніми працівниками) такого підприємства та не можуть безоплатно передаватися на праві приватної власності іншим громадянам, зокрема членам фермерських господарств, оскільки не відносяться до земель державної або комунальної власності (постанова Верховного Суду в складі суддів Касаційного цивільного суду від 07.08.2019 року у справі №535/476/17).

Відповідно до частин 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Із урахуванням наведених приписів законодавства, Судом встановлено наступне.

24.11.1995 року Ленінська сільська рада народних депутатів Первомайського району Миколаївської області відповідно до чинного на той час законодавства, наявних в неї повноважень та рішень загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Шлях Леніна» (далі КСП «Шлях Леніна») прийняла рішення про передачу у колективну власність членів КСП «Шлях Леніна» 1674 га земель для сільськогосподарського виробництва.

27.11.1995 року КСП «Шлях Леніна» органами державної влади в установленому порядку було видано Державний акт на право колективної власності на землю, та зареєстровано його в Книзі записів (реєстрації) державних актів на право колективної власності на землю на території Первомайської ради народних депутатів за №17 (далі державний акт на право колективної власності на землю). Таким чином, відбулася державна реєстрація права колективної власності членів КСП «Шлях Леніна» на зазначену вище землю, а передана вказаному КСП земля є сформованою земельною ділянкою та має установлені межі, визначені державним актом про право колективної власності на землю.

09.12.1999 року згідно рішення 8 сесії 23 скликання Ленінської сільської ради в колективну власність членів КСП «Шлях Леніна» було додатково передано чотири земельні ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва площею 49,76 га, 3,31 га, 22,01 га та 14,04 га, про що зроблено відповідні відмітки в державному акті на право колективної власності на землю. Загальна площа переданої у колективну власність членів КСП «Шлях Леніна» землі для товарного сільськогосподарського виробництва склала 1763,12 га.

Наведене також підтверджується державним актом на право колективної власності на землю та відомостями, що містяться в Книзі записів (реєстрації) державних актів на право колективної власності на землю на території Первомайської Ради народних депутатів.

У період з лютого 1997 року по березень 2000 року відповідно до чинного на той час законодавства за рішенням загальних зборів КСП було проведено поділ землі колективної власності на 521 (п`ятсот двадцять одну) земельну частку (пай) по 3,3 умовних кадастрових гектарів кожний у праві колективної власності на землю, посвідченому державним актом на право колективної власності на землю.

Наведене також підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 23.09.2020 року №29-24-0.2-6657/2-20 та іншими доказами у справі.

У 1997-2000 роках відповідно до розпоряджень голови Первомайської райдержадміністрації Миколаївської області №19 від 28.01.1997 року, №134-р від 15.07.1999 року, №45-р від 01.03.2000 року (із врахуванням додаткового розпаювання земель КСП) членам КСП «Шлях Леніна» були визначені земельні частки (паї) у праві колективної власності на землю та кожен член КСП «Шлях Леніна» отримав від держави в особі Первомайської райдержадміністрації правоустановчий документ на земельну частку (пай) у формі сертифіката на право на земельну частку (пай).

Судом встановлено, що сертифікати на право на земельні частки (паї), оригінали яких було надано представником позивача адвокатом Рохмановим С.І., оформлено та видано членам КСП «Шлях Леніна» відповідно до порядку, вимог та форми, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1995 року №801 «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифіката на земельну частку (пай)», були у встановленому порядку зареєстровані у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай). Зазначені сертифікати на право власності на земельну частку (пай) у встановленому порядку були зареєстровані у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай). Тобто відбулася державна реєстрація права власності на земельну частку (пай).

Отже сільськогосподарські землі, зазначені у Державному акті на право колективної власності на землю, розташовані в межах Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, були в установленому порядку роздержавлені (приватизовані), передані у колективну власність, і у належний та законний спосіб розпайовані між членами КСП «Шлях Леніна».

Із урахуванням наведених норм права та правових висновків Верховного Суду, Судом встановлено, що право колективної власності членів КСП «Шлях Леніна» на земельний масив загальною площею 1763,12 га в межах Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, межі якого визначені в Державному акті на право колективної власності на землю, виникло з 25.11.1995 року, тобто з моменту державної реєстрації цього права і видачі державного акта про право колективної власності на землю КСП «Шлях Леніна». Отже члени КСП «Шлях Леніна» з 27.11.1995 року стали суб`єктами права колективної власності на землю для товарного сільськогосподарського виробництва, набувши право спільної часткової власності на зазначену землю у рівних долях по 3,3 умовних кадастрових гектарів. Із цього ж моменту відбулась зміна форми власності на землю з держаної на колективну.

Тобто із моменту державної реєстрації державного акта на право колективної власності на землю, земельна ділянка, межі якої визначені державним актом про право колективної власності на землю, вибула з державної власності та не відноситься до земель державної чи комунальної власності, тобто відбулася зміна форми власності на вказану землю. І з цього ж моменту держава втратила право розпоряджатися сільськогосподарськими землями, переданими в колективну власність членів КСП «Шлях Леніна». У подальшому держава могла набути право власності на цю землю виключно в порядку, визначеному законом.

Суд, ураховуючи наведені правові висновки Верховного Суду, зазначає, що земельні ділянки державної або комунальної власності та землі колективної власності, земельні частки (паї) є різними об`єктами земельних відносин і мають різний правовий режим, землі колективної власності, земельні частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності. З урахуванням чого жоден орган державної влади не міг та не може бути розпорядником таких земель.

Землі, передані у колективну власність членам КСП «Шлях Леніна», могли бути розподілені виключно між членами КСП «Шлях Леніна» та не могли бути й не можуть безоплатно передаватися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування у приватну власність іншим громадянам, які не були членами КСП «Шлях Леніна», оскільки такі землі не відносяться до земель державної або комунальної власності. Члени КСП «Шлях Леніна», які отримали сертифікат на право власності на земельну частку (пай), мали право на розпорядження такими земельними частками (паями), у тому числі, продавати, дарувати, обмінювати, передавати в заставу, у спадщину.

Судом встановлено, що згідно наявних у матеріалах справи доказів, а саме договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв) у період з 1998 року по 2000 рік громадяни України ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , скориставшись переважним правом на придбання земельних часток (паїв), із дотриманням чинного на той час законодавства, уклали 517 нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, згідно яких придбали в інших членів КСП «Шлях Леніна» право на земельну частку (пай), набувши таким чином права власності на земельні частки (паї) на території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області у межах, визначених державним актом на право колективної власності на землю. Невід`ємною частиною вказаних 517 договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв) є сертифікати на право на земельну частку (пай). Зазначені 517 договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв) були укладені в нотаріальній формі, що повністю відповідало вимогам чинного на той час законодавства, зокрема, Указу Президента України від 21.04.1998 року №332/98 «Про захист прав власників земельних часток (паїв)», Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок та права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Державного комітету земельних ресурсів України від 06.06.1996 року №14/5/48, Цивільному кодексу України, іншим актам законодавства.

Після укладення 517 договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв), права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на вказані земельні частки (паї) були в установленому порядку зареєстровані у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) згідно чинних на той час вимог Указу Президента України від 21 квітня 1998 року №332/98 «Про захист прав власників земельних часток (паїв)» та постанови Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 року №801 «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)». Тобто відбулася державна реєстрація права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на 517 земельних часток (паїв), відповідних сертифікатів на право власності на земельну частку (пай). Наведене, також підтверджується і довідкою від 22.01.2001 року №16, виданою Первомайським районним відділом земельних ресурсів Миколаївської області.

Таким чином, судом встановлено, що право власності на 517 земельних часток (паїв) в межах земель колективної власності членів КСП «Шлях Леніна» згідно з укладеними у період з 1998 по 2000 роки договорами купівлі-продажу права на земельні частки (паї), встановленого сертифікатом, перейшло в законний спосіб від 517 колишніх власників земельних часток (паїв) членів КСП «Шлях Леніна» до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Судом не встановлено наявність будь-якого судового рішення, яким би визнавалися недійсними вказані 517 договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв) або припинялося право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зокрема, на придбані ними за оплатними договорами 517 земельних часток (паїв). Тому Суд виходить із презумпції правомірності вказаних правочинів (стаття 204 ЦК України). Зазначені 517 договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв), невід`ємною частиною яких є сертифікати на право власності на земельну частку (пай), є правоустановчими та водночас правопосвідчувальними документами на земельну частку (пай) відповідно до Указу Президента України «Про невідкладні заходи що до прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999 року №1529/99, що в подальшому було закріплено у статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Суд також враховує те, що Законом України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» від 18.01.2001 року №2242-ІІІ, уведено заборону на купівлю-продаж та ряд інших способів відчуження земель сільськогосподарського призначення для товарного виробництва, зокрема, і земельних часток (паїв). Даний Закон, а отже і заборона вчиняти вказані правочини, набрали чинності 10.02.2001 року. У подальшому заборона на відчуження земельних часток (паїв) та інших земель сільськогосподарського призначення для товарного виробництва була уведена і в новій редакції Земельного кодексу України від 25.10.2001 року №2768-ІІІ (пункт 15 Розділу Х «Перехідні положення»), який набрав чинності 01.01.2002 року. Тобто заборона на купівлю-продаж земельних часток (паїв) почала діяти в Україні з 10.02.2001 року та лише із цього моменту унеможливила як вчинення відповідних правочинів, так і їх нотаріальне посвідчення.

Таким чином, на момент укладення ОСОБА_4 та ОСОБА_1 указаних 517 договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв), тобто у 1998-2000 роках, не існувало заборони чи обмежень на їх купівлю-продаж, зокрема, щодо кількості земельних часток (паїв) у праві колективної власності на землю, які могли бути придбані учасником колективної власності. Такі обмеження існували лише щодо передачі органами влади чи самоврядування у власність інших об`єктів земельних прав земельних ділянок.

Із урахуванням наведеного, судом встановлено, що договори купівлі-продажу 517 земельних часток (паїв) ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були укладені до введення законодавчої зборони на відчуження земельних часток (паїв) та інших земель сільськогосподарського призначення для товарного виробництва, відповідали вимогам чинного на той час законодавства, у судовому порядку недійсними не визнавалися та є дійсними дотепер.

У 2000 році, на підставі технічної документації щодо виготовлення державного акта про право приватної власності на землю, розробленої Державним підприємством Земельно-кадастрове бюро при Первомайському районному відділі земельних ресурсів Державного комітету земельних ресурсів України, було визначено в натурі (на місцевості) загальну площу землі, яка припадає на належні ОСОБА_4 та ОСОБА_1 519 земельних часток (паїв) відповідно 989,82 га та 764,15 га, а усього 1753,97 га.

26.05.2000 року рішенням Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області №20 за рахунок належних ОСОБА_1 та ОСОБА_4 земельних часток (паїв) та в межах, визначених державним актом про право колективної власності на землю, передано в приватну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення для товарного виробництва ОСОБА_1 площею 764,15 га та ОСОБА_4 площею 989,82 га. Згідно технічної документації, загальна площа землі, що припадає на усі належні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві власності земельні частки (паї), склала 1753,97 га.

16.06.2000 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 видано один на двох державний акт на право приватної власності на землю за №315 (далі державний акт №315) на зазначені 1753,97 га.

11.01.2001 року Первомайським районним судом Миколаївської області у справі №2-19 розглянуто позов прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про визнання недійсним Державного акту №315.

Рішенням Первомайського районного суду Миколаївської області від 11.01.2001 року у справі №2-19 було визнано недійсним державний акт за №315. 14.02.2001 року, після касаційного перегляду Миколаївським обласним судом, вказане судове рішення набрало законної сили.

Через 11 років, 02.02.2012 року, відділом Держкомзему у Первомайському районі Миколаївської області було внесено запис до Книги реєстрації державних актів на право приватної власності по Ленінській сільраді про скасування державної реєстрації Державного акта №315.

У лютому 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до зазначеного відділу Держкомзему про визнання протиправними дій по внесенню вказаного запису та зобов`язання анулювати вказаний запис. Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05.04.2012 року позов задоволено. Однак 19.09.2012 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду в адміністративній справі №2-а/1421/119/2012 вказану постанову суду першої інстанції від 05.04.2012 року скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Згідно форм 6-зем в державній статистичній звітності у 2003, 2005, 2010, 2011, 2012 роках по Ленінській сільській ради Первомайського району Миколаївської області обліковувалися ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, по земельних частках (паях) площею загальною площею 1765,68 га, з них 989,8200 га за ОСОБА_4 , 764,5100 за ОСОБА_1 , за іншими особами 11,71 га, що підтверджується листом Відділу в Первомайському районі Головного управління Держкомзему в Миколаївській області від 04.01.2021 року №1/118-21 та формами державної статистичної звітності 6-зем станом на 1 січня 2003 року, на 1 січня 2005 року, на 1 січня 2010 року, на 1 січня 2012 року.

Щодо рішення Первомайського районного суду Миколаївської області від 11.01.2001 року в справі №2-19, яким визнано недійсним державний акт №315, суд установив наступне.

Виходячи із змісту даного судового рішення, судом не вирішувалося питання про витребування чи передачу земельної ділянки до державної власності або про припинення права власності ОСОБА_4 чи ОСОБА_1 на землю (на земельну ділянку чи земельні паї). Окрім того, судом не були застосовані жодні наслідки визнання зазначеного правопосвідчувального документа недійсним (реституція тощо). Тобто для інших осіб, у тому числі, і для держави, зазначене рішення суду жодних правових наслідків не створило. Тому визнання судом недійсним державного акту №315 не призвело до втрати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 права власності на земельні частки (паї) земельний масив загальною площею 1753,97 га, межі якого встановлено відповідно до технічної документації щодо виготовлення державного акта про право приватної власності на землю, оскільки таке право власності набуто ними в процесі приватизації землі та відповідно до договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв). Окрім того, визнання судом недійсним державного акту №315, не мало наслідком втрати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 права на виділ в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв), придбаних ним за договорами купівлі-продажу у колишніх членів КСП, не мало наслідком втрати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 права на земельні ділянки (паї), які посвідчені сертифікатом, отриманим ними особисто, як членами КСП «Шлях Леніна». Зазначене судове рішення, не мало наслідком і виникнення права власності держави на спірну земельну ділянку. Після ухвалення рішення Первомайського районного суду від 11.01.2001 року в справі №2-19 щодо цієї земельної ділянки зберіглось право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на земельні частки (паї) та їм відповідну землю, як і право отримання в установленому порядку відповідного документу на право власності на землю. Держава не мала жодних підстав щодо набуття права власності на спірну земельну ділянку та могла його набути лише на загальних підставах, визначених законом, та з дотриманням відповідної правової процедури: відчуження земельних ділянок з мотивів суспільних потреб, прийняття спадщини, конфіскації, витребування з чужого незаконного володіння, визнання майна безхазяйним тощо.

Не мало правових наслідків для прав ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на належні їм земельні частки (паї) і внесення у лютому 2012 року відділом Держкомзему у Первомайському районі Миколаївської області запису до Книги реєстрації державних актів на право приватної власності по Ленінській сільській раді про скасування державної реєстрації Державного акта №315, оскільки такі записи були внесені відповідно до рішення Первомайського районного суду від 11.01.2001 року в справі №2-19.

Стосовно доводів представників третьої особи ТОВ «Партнер-агро» про втрату чинності сертифікатами на право власності на земельну частку (пай) після видачі державного акта №315 та визнання його недійсним Суд зазначає наступне. 25.10.2001 року ухвалено Земельний кодекс України в новій редакції, який набрав чинності 01.01.2002 року. Відповідно до пункту 17 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (в редакції, що набрала чинності з 01.01.2002 року) сертифікати на право власності на земельну частку (пай), отримані громадянами, є правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право власності на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Однак правовідносини щодо видачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 державного акта №315 виникли у 2000 році, а норму пункту 17 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України Земельного кодексу України стосовно дійсності сертифікатів на право власності на земельну частку (пай), уведено в дію із 01.01.2002 року, тобто із набранням чинності нової редакції Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

На момент вчинення правочинів із придбання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 517 земельних часток (паїв) та видачі їм державного акту №315, вказана норма щодо дійсності сертифікатів була відсутня в законодавстві, тому в силу приписів статті 58 Конституції України не може бути застосована в даних правовідносинах. Крім того, у разі виділення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 землі в натурі (на місцевості) сертифікати на земельну частку (пай) не могли бути повернуті, оскільки вони стали невід`ємною частиною договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв). Проте чинним на той час законодавством не передбачалося передачу чи повернення до місцевих державних адміністрацій в процесі виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) правоустановчих документів на земельну частку (пай), таких як договори купівлі-продажу земельної частки (паю), невід`ємною частиною яких є відповідний сертифікат, свідоцтв про право на спадщину, договорів міни тощо.

Чинне на той час законодавство не пов`язувало чинність (дійсність) договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв) із питаннями виділення в натурі земельних часток (паїв) та видачею державних актів на право приватної власності на відповідні земельні ділянки. Видача державного акта про право приватної власності на земельну ділянку не мало наслідком втрату чинності такими правоустановчими документами на земельну частку (пай) як договори купівлі-продажу земельної частки (паю), договори міни земельних часток (паїв), свідоцтва про право на спадщину тощо. Тому отримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .Корнацькою державного акта №315 не призвело до втрати чинності 517 договорів купівлі-продажу земельної частки (паю), невід`ємною частиною яких є сертифікати на право власності на земельну частку (пай). Вказані договори залишилися дійсними, як і сертифікати на право власності на земельну частку (пай).

У зв`язку із чим слід відхилити аргументи представника третьої особи ТОВ «Партнер-агро», що з моменту видачі державного акта №315 втратили чинність (дійсність) правоустановчі документи на земельні частки (паї) або будь-яким іншим чином були припинені права ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на набуті ними у власність земельні частки (паї), що разом складають земельний масив загальною площею 1753,97 га, а також щодо необхідності передачі чи повернення зазначених правоустановчих документів до райдержадміністрації.

Суд не погоджується також і з аргументами представника третьої особи, що після визнання судом недійсним державного акту №315 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 втратили право на земельні частки (паї) землі загальною площею 1753,97 га, оскільки, як зазначено вище, така позиція не ґрунтується на приписах законодавства. Слід наголосити , що право власності на землю, у тому числі, право на земельну частку (пай), могло та може бути припинено виключно у спосіб, випадках та порядку, визначених Конституцію України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України та іншими актами законодавства. Примусове припинення право власності особи на майно можливе виключно в судовому порядку та має оплатний (компенсаційний) характер, окрім випадків конфіскації. Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на належні їм земельні частки (паї) припинялося у визначений законом спосіб.

Після смерті ОСОБА_4 , земельні частки (паї), які належали останньому, у порядку спадкування перейшли у приватну власність ОСОБА_1 , що підтверджено свідоцтвами про право на спадщину за законом, які знаходяться в матеріалах даної цивільної справи.

Зазначені свідоцтва про право на спадщину є правоустановчими та правопосвідчувальними документами на земельну частку (пай) відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» на земельний масив (земельні паї) загальною площею 989,8200 га, успадкований ОСОБА_1 .

Із врахуванням викладеного, судом встановлено, що право власності на земельні частки (паї), що складають земельний масив загальною площею 1753,97 га, межі якого встановлено Державним актом на право колективної власності на землю, зареєстрованим в Книзі записів Державних актів про право колективної власності на землю 27.11.1995 року за №17, належить позивачу ОСОБА_1 .

12.10.2012 року відповідачем Первомайською райдержадміністрацією видано оскаржуване розпорядження №470-р «Про зарахування земельної ділянки в межах території Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності» (далі розпорядження №470-р), яке підписано першим заступником голови райдержадміністрації С.В.Бондаренком. Згідно змісту розпорядження №470-р перший заступник голови Первомайської райдержадміністрації, пойменований також «виконувачем обов`язків та функцій голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області», ОСОБА_6 постановив зарахувати земельну ділянку загальною площею 1553,97 га в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області до земель запасу державної власності, а також доручив відділу Держкомзему Первомайського району Миколаївської області внести зміни до державної статистичної звітності. Згідно преамбули розпорядження №470-р, яка містить мотивувальну частину цього розпорядження та посилання на правові підстави його прийняття, зазначено, що розпорядження прийнято:

- враховуючи рішення Первомайського районного суду Миколаївської області від 11.01.2001 року, справа №2-19, що вступило в законну силу 14.02.2001 року, про визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю за реєстраційним №315, виданий 16.06.2000 на ім`я громадян ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1753,97 га;

- відповідно до пунктів 1, 2, 7 статті 119 Конституції України, керуючись статтями 17, 140, пунктами 12 та 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, відповідно до пунктів 1, 2, 7 статті 2, пункту 7 статті 13, частини першої статті 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації.

У зв`язку із чим судом встановлено, що:

- після видачі ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .Корнацькому державного акта №315 сертифікати на право власності на земельну частку (пай), належні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також 517 укладених договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв), не втратили чинність (не втратили дійсність) та є чинними (є дійсними);

- після набрання законної сили рішенням Первомайського районного суду від 11.01.2001 року в цивільній справі №2-19 земля загальною площею 1753,97 га, яка відповідає зазначеним земельним часткам (паям), залишилася у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі чинних (дійсних) правовстановлюючих документів, а саме договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв), сертифікатів на право власності на земельну частку (пай);

- визнання недійсним державного акту №315 не мало наслідком втрату ОСОБА_1 та ОСОБА_4 права власності на земельні частки (паї), що складають земельний масив загальною площею 1753,97 га;

- рішення Первомайського районного суду від 11.01.2001 року в цивільній справі №2-19 не мало наслідком виникнення права власності держави на спірну землю чи її частину;

- наслідком визнання судом недійсним державного акта №315, є повернення сторін та правовідносин до правового стану, який існував до видання державного акта №315, а саме володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вказаним земельним масивом на праві власності на підставі вчинених правочинів з їх купівлі-продажу та сертифікатів на право власності на земельну частку (пай);

- після визнання судом недійсним державного акта №315 правоустановчі документи на право власності на земельну частку (пай), у тому числі, сертифікати на право власності на земельну частку (пай), договори купівлі-продажу земельних часток (паїв), продовжили свою дію;

- визнаний недійсним державний акт №315 є таким, що не діяв з моменту його видання, отже не спричинив жодних правових наслідків;

- посилання в розпорядженні №470-р відповідачем Первомайською райдержадміністрацією на рішення Первомайського районного суду від 11.01.2001 року у цивільній справі №2-19, як на підставу зарахування до земель державної власності (земель запасу державної власності) земельного масиву, належного ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , є необґрунтованим та таким, що не відповідає змісту вказаного судового рішення;

- власник вказаних земельних часток (паїв), право на які посвідчено сертифікатами на право власності на земельну частку (пай), іншими правоустановчими документами ОСОБА_1 (у тому числі, як спадкоємець ОСОБА_4 ) має право звернутися до державних органів щодо виділення земельних часток (паїв) в натурі та в установленому порядку одержати документ про право власності на землю. При цьому загальний розмір земельної ділянки, яка припадає на належні ОСОБА_1 земельні частки (паї), може бути уточнено в процесі виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) із урахуванням меж, визначених державним актом про право колективної власності на землю, технічною документацією, та чинних нормативно-правових актів, якими врегульовано дане питання.

Таким чином, на момент ухвалення розпорядження №470-р Позивач ОСОБА_1 правомірно володіла земельним масивом загальною площею 1753,97 на території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, при цьому вказаний земельний масив не відносився до земель державної власності, у тому числі, і 1553,97 гектарами, які згідно змісту розпорядження №470-р віднесені до земель запасу.

Отже, в результаті ухвалення Первомайським районним судом рішення від 11.01.2001 року в цивільній справі 2-19 у держави не виникло права власності на роздержавлену і розпайовану в установленому законом порядку землю, а ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не втратили права власності на земельні частки (паї), що разом становлять земельний масив площею 1753,97 га, ОСОБА_1 на даний час є єдиним правомірним власником земельних часток (паїв), що становлять земельний масив загальною площею 1753,97 га.

Стосовно законності розпорядження №470-р суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III (в редакції, чинній на момент видання розпорядження №470-р) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно статті 2 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III (в редакції, чинній на момент видання розпорядження №470-р):

- земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

- суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

- об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Таким чином, право на земельну частку (пай) є окремим об`єктом земельних правовідносин.

Суд зазначає, що земельне законодавство України базується на принципі невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт в) частини 1 статті 5 Земельного кодексу України в редакції на момент видання розпорядження №470-р).

Відповідно до статті 17 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III (в редакції на момент видання розпорядження №470-р) до повноважень райдержадміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; участь у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних (республіканських) програм з питань використання та охорони земель; координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок; викуп земельних ділянок для суспільних потреб у межах, визначених законом; підготовка висновків щодо встановлення та зміни меж сіл, селищ, районів, районів у містах та міст; здійснення контролю за використанням коштів, що надходять у порядку відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, пов`язаних із вилученням (викупом) земельних ділянок; координація діяльності державних органів земельних ресурсів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно частини 2 статті 19 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III (в редакції на момент видання розпорядження №470-р) у 2012 році земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до статті 84 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III (в редакції на момент видання розпорядження №470-р) право державної власності на землю набувається і реалізується державою відповідно до закону. Держава набуває права власності на землю у разі відчуження земельних ділянок у власників з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб, придбання за договорами купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини, передачі у власність державі земельних ділянок комунальної власності територіальними громадами, конфіскації земельної ділянки.

Однак, загальні нормативні підстави набуття державою право власності на всю землю, яка не знаходиться у іншій власності, визначені частиною 1 статті 84 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III, частиною 1 статті 4 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-ХІІ, до цього випадку застосовані бути не можуть. Оскільки це стосується лише земель, які ще не передавались у власність фізичних та юридичних осіб.

Передавши в 1995 році зазначену у розпорядженні №470-р землю у колективну власність, держава втратила щодо неї всі повноваження власника та набути їх могла лише у встановленому законом порядку.

Як встановлено в судовому засіданні, з 11.01.2001 року до 12.10.2012 року ані Відповідачем Первомайською райдержадміністрацією, ані іншими державними органами не було вчинено жодних дій щодо оспорювання земельних прав ОСОБА_1 та/або ОСОБА_4 на належні їм земельні частки (паї) чи витребування землі з їх володіння та набуття державою права власності на спірну землю. Таким чином, станом на 12.10.2012 року земельна ділянка площею 1753,97 га в межах Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, частиною якої є 1553,97 га, про які йдеться в розпорядженні №470-р, у державній власності не перебувала. Відтак не могла бути законно зарахована Первомайською райдержадміністрацією до земель запасу державної власності.

Частиною 3 статті 122 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III (в редакції на момент видання розпорядження №470-р) визначено, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності (крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті) у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо) з урахуванням вимог частини шостої цієї статті.

Підстави припинення права власності на землю визначені статтею 28 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-ХІІ та статтею 140 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III. Ці підстави є вичерпними. На цьому неодноразово вказував Верховний Суд, зокрема, в постанові від 06.06.2018 року в справі №816/1618/17.

Відповідно до статті 28 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-ХІІ право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки, відчуження (продажу) земельної ділянки Раді народних депутатів; викупу земельної ділянки для державних або громадських потреб; припинення у випадках, передбачених пунктами 4, 6-8 статті 27 цього Кодексу (систематичне невнесення земельного податку чи орендної плати у встановлені строки, використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; використання землі не за цільовим призначенням; невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років для несільськогосподарських потреб). Право власності на землю може бути також припинено у випадках, зазначених у статті 114 цього Кодексу (визнання судом угод з придбання землі недійсними чи встановлення судом факту придбання землі за рахунок доходів, одержаних злочинним шляхом).

Відповідно до статті 140 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III (в редакції на момент видання розпорядження №470-р) підставами припинення права власності на земельну ділянку є добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Однак обставин, які б вказували на припинення права власності позивача на земельні частки (паї), судом не встановлено.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою (стаття 154 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III в редакції на момент видання розпорядження №470-р).

Згідно з вимогами абзацу 1 пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III (в редакції на момент прийняття розпорядження №470-р) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до статей 17, 151 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III, статті 8 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» до повноважень районної державної адміністрації віднесено питання про вилучення (викуп) земельних ділянок для суспільних потреб, вичерпний перелік та порядок вилучення яких встановлений зазначеним законом. Таке вилучення можливе виключно в судовому порядку.

Також суд звертає увагу, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майно. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (статті 190, 317, 319 Цивільного кодексу України).

Таким чином, право на земельну частку (пай) є майном в розумінні наведених приписів цивільного законодавства України та Протоколу 1 до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України (в редакції на момент видання розпорядження №470-р) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

Заборона свавільного скасування майнових прав прямо випливає також із положень статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Місцеві державні адміністрації, до яких належить і відповідач Первомайська райдержадміністрація, є органами державної влади та входять до системи органів виконавчої влади (стаття 118 Конституції України, стаття 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» в редакції на момент видання розпорядження №470-р).

Згідно статті 2 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції на момент видання розпорядження №470-р) до завдань місцевих державних адміністрацій віднесено реалізацію ними наданих державою повноважень, які визначені цим та іншими законами.

На виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, щорічного послання Президента України до Верховної Ради України про внутрішнє і зовнішнє становище України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження (частина 1 статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» в редакції на момент видання розпорядження №470-р). Такі правові акти приймаються головою місцевої державної адміністрації виключно відповідно до приписів Конституції і законів України на виконання покладених на них завдань, а самі ці посадові особи як носії публічної влади є відповідальними за свою діяльність перед державою, юридичними і фізичними особами (статті 3, 30, 49 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»).

Місцеві державні адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, актами Президента України, щорічним посланням Президента України до Верховної Ради України про внутрішнє і зовнішнє становище України, актами Кабінету Міністрів України, органів виконавчої влади вищого рівня (частина 2 статті 7 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» в редакції на момент видання розпорядження №470-р).

Згідно статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції на момент видання розпорядження №470-р) місцева державна адміністрація в галузі використання та охорони земель, природних ресурсів і охорони довкілля, серед іншого, розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Таким чином, вказаними законодавчими актами до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, розпорядження землями виключно державної власності в межах, визначених Земельним кодексом України, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до змісту пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III та статті 16 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) примусове, тобто без згоди власника, вилучення земель сільськогосподарського призначення, у тому числі тих, право на які посвідчено сертифікатами на право власності на земельну частку (пай), за рішенням суб`єкта владних повноважень можливе виключно за наявності визначених зазначеним законом суспільних потреб шляхом їх попереднього викупу. При цьому орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, що прийняв рішення про вилучення земельної ділянки, у разі недосягнення згоди з власником землі щодо її викупу для суспільних потреб звертається до адміністративного суду із позовом про примусове відчуження зазначених об`єктів. Отже, розгляд справ про примусове вилучення майна для суспільних потреб, у тому числі, земельних часток (паїв), віднесено законом до виключної підсудності адміністративних судів. Примусове ж відчуження на користь держави (передача в державну власність) земельних часток (паїв), що належать громадянам на підставі сертифікатів на право власності на земельну частку (пай), можливе у встановленому законом порядку за наявності передбачених законом суспільних потреб та виключно після набрання законної сили рішенням адміністративного суду щодо вилучення землі для суспільних потреб, ухваленим за позовом уповноваженого законом суб`єкта владних повноважень.

Передача належних громадянам земельних часток (паїв) до державної власності чи земель запасу державної власності за розпорядженням голови місцевої державної адміністрації законодавством не передбачена. Обґрунтовуючи розпорядження №470-р, відповідач Первомайська райдержадміністрація послався на положення пунктів 1, 2, 7 статті 119 Конституції України, статті 17, 140, пунктами 12 та 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, пункти 1, 2, 7 статті 2, пункту 7 статті 13, частини першої статті 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації». Однак наведеними нормами законодавства не передбачено повноважень райдержадміністрації розпоряджатися землею, яка не є державною власністю, у тому числі, відносити чи зараховувати її до земель запасу (державної власності), що вказує на нікчемність такого обґрунтування.

Згідно частини 2 статті 19 Земельного кодексу України (в редакції на момент видання розпорядження №470-р) земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Отже, перебування таких земель у власності чи користуванні фізичних осіб чи юридичних осіб виключало можливість передачі (віднесення) органом державної влади таких земель до земель запасу державної власності.

Із урахуванням викладеного, суд констатує, що у Відповідача Первомайської райдержадміністрації були відсутні повноваження своїм розпорядженням зарахувати до земель державної власності чи земель запасу державної власності землі недержавної форми власності. Таким чином, відповідач Первомайська райдержадміністрація не мав повноважень розпоряджатися землею недержавної власності на території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, межі якої визначені державним актом про право колективної власності на землю та яка на момент видання оскаржуваного розпорядження належала громадянину на праві власності на земельну частку (пай). Зокрема, відповідач Первомайська райдержадміністрація не мав повноважень зарахувати до земель запасу державної власності 1553,97 га земель із 1753,97 га земель, що розташовані на території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Доводи представника третьої особи ТОВ «Партнер-агро» про вичерпання розпорядженням №470-р своєї дії в контексті даних правовідносин суд вважає неспроможними.

Окрім того, відповідач Первомайська райдержадміністрація не міг розпорядитися зазначеною землею і як безхазяйним майном за умови якби власник цієї землі був невідомий.

На момент видання розпорядження №470-р законом був визначений порядок набуття права власності на безхазяйне майно. Такий порядок застосовувався у випадках, коли річ не мала власника або власник майна був невідомий (стаття 335 Цивільного кодексу України). Так, після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Однак, оскільки в даному випадку власники земельних часток (паїв) були відомі, то такий порядок не міг бути застосований до земель, зазначених в розпорядженні №470-р.

До набрання чинності Цивільним кодексом України, тобто до 01.01.2004 року, діяв Цивільний кодекс УРСР, яким також було врегульовано порядок набуття власності на безхазяйне майно. Відповідно до статті 137 Цивільного кодексу УРСР (в редакції, чинній станом на 2001 рік) майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу. Безхазяйне майно, що належало колгоспному дворові, надходить у власність колгоспу, на території якого знаходиться це майно, за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, винесеним за заявою колгоспу. Заява про визнання майна безхазяйним може бути подана не раніше як через один рік після прийняття майна на облік відповідним фінансовим органом або виконавчим комітетом селищної, сільської Ради народних депутатів.

Однак судом не встановлено, що уповноваженим державним органом було виявлено факт відсутності власника спірної землі, а також те, що спірна земля була визнана у встановленому порядку безхазяйним майном, як і те, що уповноваженим органом, а саме виконавчим комітетом відповідної ради народних депутатів у період з моменту визнання недійсним державного акта №315 (14.02.2001 року) по дату набрання чинності Цивільним кодексом України (01.01.2004 року) приймалося рішення про передачу в державну власність спірної землі як безхазяйного майна. Окрім того, судом не встановлено, що після набрання чинності новим Цивільним кодексом України приймалося рішення суду про визнання спірної землі безхазяйним майном та його передачу у комунальну власність.

Суд також відхиляє доводи третьої особи ТОВ «Партнер-агро», що внаслідок визнання судом недійсним державного акта №315 спірна земля в силу статті 80 Земельного кодексу України 1990 року автоматично перейшла у державну власність. Оскільки, відповідно до статті 80 Земельного кодексу України 1990 року землями запасу визнаються всі землі, не передані у власність або не надані у постійне користування. До них належать також землі, право власності або користування якими припинено відповідно до статей 27 і 28 цього Кодексу. Однак, судом не встановлено факту, що право ОСОБА_1 чи ОСОБА_4 на спірну землю припинялося з підстав, зазначених в статтях 27 та 28 Земельного кодексу України 1990 року.

Натомість судом встановлено, що земельні частки (паї), що становлять земельний масив загальною площею 1553,97 га, про який йдеться в пункті 1 оскаржуваного розпорядження №470-р, на момент ухвалення розпорядження №470-р не відносилися ані до земель державної власності, ані до земель комунальної власності, оскільки вказана земля у 1995 році вибула з державної власності та була передана у колективну власність членів КСП «Шлях Леніна», в подальшому розпайована між ними, тому Відповідач Первомайська райдержадміністрація на момент виникнення спірних правовідносин взагалі був позбавлений можливості приймати рішення щодо розпорядження вказаною землею.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що:

- відповідно до положень Конституції України, Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації», інших законодавчих актів Відповідач Первомайська райдержадміністрація міг розпоряджатися виключно землями державної власності;

- на момент ухвалення розпорядження №470-р у Первомайської райдержадміністрації були відсутні повноваження у будь-який спосіб розпорядитися роздержавленим та розпайованим земельним масивом площею 1553,97 га, про який ідеться в розпорядженні №470-р, зокрема, визнати державною власністю, зарахувати до державної власності, зарахувати до земель запасу державної власності, розпорядитися в будь-який інший спосіб;

- згідно підпункту б) пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент видання розпорядження №470-р) діяла заборона відчуження у будь-якій формі земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб;

- видаючи розпорядження №470-р, Відповідач Первомайська райдержадміністрація діяв як орган влади, наділений державою повноваженнями вирішувати земельні питання та видавати обов`язкові для виконання розпорядження;

- зарахування до земель державної власності 1553,97 га недержавних земель, а саме земельних часток (паїв), відбулося поза волею Позивача як власника майна земельних часток (паїв), тобто фактично мало місце їх примусове вилучення Відповідачем (Первомайською районною державною адміністрацією) як органом державної влади і таке вилучення відбулося безоплатно, за відсутності на то правових підстав;

- безоплатне вилучення у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 1553,97 га землі шляхом видання розпорядження №470-р за своїм характером та юридичною природою є конфіскацією, яка могла бути застосована лише за рішенням суду та виключно у випадку встановлення вини особи у вчиненні правопорушення, за який передбачено такий вид юридичної відповідальності;

- на момент ухвалення розпорядження №470-р було відсутнє судове рішення, яким до ОСОБА_1 та/або ОСОБА_4 застосовано такий вид юридичної відповідальності як конфіскація майна чи інша форма безоплатного вилучення майна;

- прийняття розпорядження №470-р, яким 1553,97 га земель зараховано до земель державної власності, здійснено Відповідачем Первомайською райдержадміністрацією за відсутності ухваленого в установленому порядку судового рішення про припинення прав на земельну частку (пай) ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на 1553,97 га земель, про які йдеться в розпорядженні №470-р, та/або про передачу вказаних 1553,97 га земель до державної власності.

Відповідач Первомайська райдержадміністрація розпорядженням №470-р безоплатно примусово вилучив землі недержавної форми власності

земельні частки (паї) загальною площею 1553,97 га та самовільно визначив статус розпайованої землі як землі державної власності, зарахувавши до земель запасу саме державної власності 1553,97 га земель із належних ОСОБА_1 1753,97 га земель, право на які посвідчено чинними сертифікатами на право на земельну частку (пай);

- визначивши розпорядженням №470-р статус 1553,97 га із 1753,97 га земель, належних ОСОБА_1 на праві власності на земельну частку (пай), як державної власності, зарахувавши ці землі до земель запасу державної власності, тим самим Первомайська райдержадміністрація здійснила дії, які за своєю правовою природою є відчуженням зазначеної землі на користь держави в непередбачений законом спосіб;

- розпорядження землями недержавної форми власності здійснено відповідачем Первомайською райдержадміністрацією поза його компетенцією та повноваженнями, оскільки на момент прийняття розпорядження №470-р спірна земельна ділянка не належала до державної форми власності, а відповідач міг розпоряджатися виключно землями державної власності.

Таким чином, відповідач Первомайська райдержадміністрація, прийнявши оскаржуване розпорядження №470-р, вчинив дії, спрямовані на примусове безоплатне вилучення земельних часток (паїв) 1553,97 га землі сільськогосподарського призначення, що належали та насьогодні належать Позивачу, та на їх зарахування до державної власності, тим самим відповідач Первомайська райдержадміністрація перебрав на себе функції суду та грубо втрутився право Позивача на мирне володіння майном земельними частками (паями).

З урахуванням викладеного, Розпорядження №470-р суперечить імперативним приписам статей 6, 19, 124 Основного закону, відповідно до яких орган державної влади має діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлені Конституцією та законами України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, привласнення функцій судів іншими органами чи посадовими особами заборонено.

Таким чином, оскаржуване розпорядження №470-р є незаконним та порушує право Позивача на мирне володіння майном в розумінні Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Окрім того, слід звернути увагу, що розпорядження №470-р підписано першим заступником голови райдержадміністрації державної адміністрації С.В.Бондаренком як виконувачем функцій та повноважень голови райдержадміністрації.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» лише голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень має право видавати розпорядження. Однак, ані Законом України «Про місцеві державні адміністрації», ані іншим законодавчим актом не передбачено можливості делегування повноважень голови місцевої державної адміністрації щодо видання розпоряджень іншим посадовим особам. Таким чином, розпорядження №470-р підписано особою, яка відповідно до закону не мала повноважень видавати розпорядження голови місцевої державної адміністрації чи підписувати такі розпорядження.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання такого правового акта, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (частина третя статті 152 Земельного кодексу України).

Статтею 155 Земельного кодексу України встановлено відповідальність органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за видання актів, які порушують права власників земельних ділянок у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно статей 8, 55 Конституції України, статей 43, 50 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать, зокрема, Конституції та законам України, актам Президента України, інтересам окремих громадян, можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» «вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 Земельного кодексу України. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними».

Окрім того, при визначенні способу захисту порушеного цивільного права суд враховує правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року в справі №923/466/17. Велика Палата Верховного Суду у зазначеній справі, скасовуючи постанову апеляційного господарського суду та залишаючи в силі рішення місцевого господарського суду, зазначила про необґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції щодо необхідності пред`явлення позову прокурором, де було би об`єднано вимоги про визнання протиправними та скасування рішення селищної ради про вчинення дій на виконання рішення суду і вимоги про скасування правовстановлюючих документів, виданих на підставі цього рішення, яке селищна рада прийняла із перевищенням повноважень. Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також і визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваного рішення селищної ради було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, отже вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в господарських судах. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що розгляд позову про визнання спірного рішення ради недійсним без заявлення вимоги про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі зазначеного рішення щодо права користування земельною ділянкою, вплине на законність таких документів і відновить порушені права користувачів спірної земельної ділянки. Отже, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу (позивача) не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі чи внаслідок реалізації такого рішення.

В постанові від 05.09.2020 року в справі №469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію, згідно якої рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20) зазначила, що розглядаючи справу, суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Оскільки визнання недійсним, незаконним та скасування незаконного акту органу державної влади в галузі цивільних та земельних правовідносин прямо передбачено наведеними нормами земельного та цивільного законодавства, щодо ефективності обраного позивачем способу захисту прав та законних інтересів - суд зазначає наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав.

Застосування ефективного способу захисту має призводити до реального поновлення порушеного права (забезпечувати припинення його невизнання чи оспорювання) або припиняти неможливість задоволення інтересу, а у випадку неможливості вказаного забезпечувати отримання відповідного відшкодування. Ефективний спосіб захисту має спричиняти потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, наскільки це можливо.

У зв`язку із чим суд зазначає, що визнання недійсним незаконного розпорядження №470-р забезпечить припинення невизнання Відповідачами прав ОСОБА_1 на належні їй земельні частки (паї) земельний масив загальною площею 1753,97 га, та припинить неможливість задоволення її законного інтересу, а у випадку неможливості вказаного забезпечить отримання позивачем відповідного матеріального відшкодування.

Обраний позивачем спосіб захисту спрямовано на відновлення права на майно право власності на земельні частки (паї), яке не визнається відповідачем Первомайською райдержадміністрацією, і щодо якого цей відповідач, не маючи на відповідних повноважень, здійснив розпорядчі дії шляхом прийняття незаконного рішення. Лише задоволення позовних вимог щодо визнання незаконним та недійсним рішення відповідача призведе до відновлення порушеного права. Окрім того, визнання незаконним та недійсним в судовому порядку протиправного розпорядження №470-р позбавить Відповідачів можливості посилатися на зазначене розпорядження як на чинне рішення в правовідносинах із Позивачем щодо володіння, користування та розпорядження належними позивачу земельними частками (паями), виділенні земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) тощо. Отже, визнання недійсним незаконно прийнятого Первомайською райдержадміністрацією рішення як спосіб правового захисту призведе до усунення становища, яке зашкоджує юридичній визначеності у спірних правовідносинах, яка є необхідною складовою ефективності такого захисту, про що висловилася Велика Палата Верховного Суду у наведеній постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, зазначивши, що оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє і такий інтерес порушується допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення).

Окрім того, спираючись на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року в справі №923/466/17, не можна погодитися із аргументами учасників справи щодо неефективності обраного позивачем способу захисту цивільного права із посиланням на те, що внаслідок реалізації розпорядження №470-р у подальшому виникли цивільні права в інших осіб щодо зазначеної в розпорядженні №470-р землі площею 1553,97 гектарів та відсутності одночасного судового оскарження правоустановчих документів на земельні ділянки. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу (позивача) не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення суб`єкта владних повноважень та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі чи внаслідок реалізації такого рішення. Окрім того, незаконне та нікчемне за своєю правовою суттю рішення відповідача (розпорядження №470-р) про вилучення приватних земельних часток (паїв) в державну власність шляхом віднесення недержавних земель площею 1553,97 гектарів до земель запасу державної власності в подальшому могло зумовити лише незаконне розпорядження такими землями сільськогосподарського призначення для товарного виробництва, оскільки щодо таких земель земельних часток (паїв) існувала імперативна законодавча заборона щодо їх відчуження, а Відповідач Первомайська райдержадміністрація не мала повноважень розпоряджатися недержавними землями земельними частками (паями) шляхом їх відчуження у власність особам, які не були членами КСП.

З урахуванням викладеного, судовий захист інтересу позивача у юридичній визначеності на майбутнє та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання незаконним та недійсним індивідуального правового акта відповідача розпорядження №470-р, яким порушено цивільні та земельні права та законні інтереси позивача, є належним та ефективним способом захисту цивільного права.

Тому суд відхиляє аргументи третьої особи та відповідачів щодо неефективності обраного Позивачем способу захисту цивільного права.

З урахуванням викладеного, розпорядження №470-р є незаконним та підлягає визнанню недійсним, тобто таким, яке, з огляду на його не відповідність Конституції та законам України, із моменту його видання не створило тих юридичних наслідків, на які було спрямоване.

Стосовно застосування строків позовної давності, про що було заявлено учасниками справи, суд зазначає наступне.

20.12.2021 року відповідач Первомайська райдержадміністрація, посилаючись на статті 256, 257, 260 Цивільного кодексу України, подав до суду заяву про застосування строків позовної давності та просив суд відмовити в задоволенні позову із підстав пропуску строку позовної давності. З аналогічною заявою звернулися до суду первинний відповідач ОСОБА_3 , а також відповідач Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області. Представники третьої особи ТОВ «Партнер-агро» у судовому засіданні підтримали такі заяви.

Пропуск строків звернення до суду із позовом обґрунтовано тим, що заява про збільшення позовних вимог, якою змінено предмет позову, подана позивачем 12.04.2016 року в межах цивільної справи №484/5719/15-ц (із якої виділені позовні вимоги, які є предметом розгляду в даній справі), розпорядження голів райдержадміністрації підлягли оприлюдненню, тому трирічний строк позовної давності сплив 12.10.2015 року.

В постанові від 16.06.2020 року у справі №372/266/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок, згідно якого перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин і?і? пропуску, наведених позивачем.

У зв`язку із чим суд констатує порушення відповідачем Первомайською райдержадміністрацією права власності позивача на майно на земельні частки (паї) та стосовно строків позовної давності приходить до таких висновків.

Відповідно до статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Під час розгляду справи Позивачем в особі представника адвоката Рохманова С.І. подано заяву (клопотання) про захист порушеного права незалежно від спливу строку позовної давності. На підтвердження поважності причин можливого пропуску строку позовної давності представник позивача послався на судові рішення в адміністративній справі, в межах якої розглядалася, серед іншого, позовна вимога щодо визнання протиправним та скасування розпорядження №470-р. Вказана адміністративна справа розглядалася адміністративними судами протягом чотирьох років та була закрита в березні 2016 року із посиланням на непідсудність справи адміністративному суду. Згідно зазначених судових рішень, винесених адміністративними судами, 27.03.2013 року К.П.Корнацька, із дотриманням строків звернення до суду, подала до Миколаївського окружного адміністративного суду адміністративний позов до Первомайської райдержадміністрації про визнання протиправним та скасування розпоряджень від 12.10.2012 року №470-р «Про зарахування земельної ділянки в межах території Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності»; від 12.10.2012 року №471-р «Про надання дозволу громадянам України на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради»; від 20.11.2012 року №523-р «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (775 чоловік) для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області».

29.03.2013 року ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду в адміністративній справі №814/1350/13-а відкрито провадження, у Первомайської райдержадміністрації витребувано докази, зокрема, і розпорядження №470-р.

31.05.2013 року постановою Миколаївського окружного адміністративного суду в адміністративній справі №814/1350/13-а в задоволенні позову відмовлено, тобто адміністративний позов розглянуто по суті в порядку адміністративного судочинства.

05.12.2013 року ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду в адміністративній справі №814/1350/13-а апеляційна скарга ОСОБА_1 розглянута в порядку адміністративного судочинства і залишена без задоволення, а постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.05.2013 року без змін. Що також вказує на те, що суди вважали розгляд вказаних позовних вимог належить розглядати в порядку адміністративної юрисдикції.

Такої ж позиції щодо юрисдикції розгляду справи дотримувався і Вищий адміністративний суд України.

17.09.2014 року ухвалою Вищого адміністративного суду України в адміністративній справі №814/1350/13-а (номер справи в суді касаційної інстанції К/800/66802/13) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.05.2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відправивши справу на новий розгляд до адміністративного суду першої інстанції, Вищий адміністративний суд України тим самим визнав підсудність вказаної справи саме адміністративному суду.

Після повернення справи на новий розгляд до Миколаївського окружного адміністративного суду, вказаній адміністративній справі було присвоєно номер 814/3196/14.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.10.2014 року відкрито провадження у справі №814/3196/14.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.11.2014 року в задоволенні клопотання представника ТОВ «Партнер-агро» про закриття провадження з підстав непідсудності справи адміністративному суду, відмовлено.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.01.2015 року в задоволенні клопотання представника ТОВ «Партнер-агро» про закриття провадження у справі з підстав непідсудності справи адміністративному суду знову відмовлено.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.04.2014 року провадження в адміністративній справі №814/3196/14 закрито із посиланням на неналежність розгляду справи в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.04.2015 року скасовано як незаконну та необґрунтовану, справу направлено до суду для продовження розгляду у зв`язку із помилковістю висновку суду першої інстанції про непідсудність даної справи адміністративному суду. Таким чином, судом апеляційної інстанції вкотре було встановлено, що справа підсудна саме адміністративним судам.

Згідно ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.07.2015 року призначено колегіальний розгляд справи.

Після передачі адміністративної справи на колегіальний розгляд їй присвоєно №814/2071/15.

Ухвалами Миколаївського окружного адміністративного суду від 01.07.2015 року, від 16.07.2015 року адміністративна справа №814/2071/15 була прийнята до провадження колегією суддів у складі трьох суддів, було витребувано докази у справі.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.09.2015 року в задоволенні клопотання представника ТОВ «Партнер-агро» про закриття провадження у справі з підстав непідсудності справи адміністративному суду, відмовлено.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.10.2015 року в задоволенні клопотання представника ТОВ «Партнер-агро» про закриття провадження у справі з підстав непідсудності справи адміністративному суду знову відмовлено.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.10.2015 року в адміністративній справі 814/2071/15 адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений частково, зокрема, було скасовано розпорядження Первомайської райдержадміністрації від 12.10.2012 року №470-р, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено, вирішено питання судових витрат.

24.02.2016 року ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду в адміністративній справі 814/2071/15 постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.10.2015 року скасовано, а провадження у справі закрито з підстав непідсудності суду адміністративному суду.

Як зазначив представник позивача, ОСОБА_1 вказана ухвала була оскаржена в касаційному порядку і ОСОБА_1 , спираючись на правову позицію касаційного суду, викладену ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17.09.2014 року в цій же справі щодо підсудності справи адміністративному суду, мала правомірні очікування, що ухвала апеляційного суду буде скасована і справа розглянута адміністративним судом.

Однак, 14.03.2016 року ухвалою Вищого адміністративного суду України в адміністративній справі 814/2071/15 (номер справи в суді касаційної інстанції К/800/6759/16) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.02.2016 року.

Як наголосив представник позивача адвокат Рохманов С.І., Вищий адміністративний суд України всупереч своїй попередній позиції у цій же справі щодо її підсудності адміністративному суду (ухвала від 17.09.2014 року в справі К/800/66802/13) погодився із закриттям апеляційним судом провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України з посиланням на те, що даний спір не носить характеру публічно-правового, не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів та підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Як слідує із змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 14.03.2016 року питання про відмову у відкритті касаційного провадження вирішено без участі сторін адміністративної справи. У зв`язку із чим позивач також зазначив, що у 2012-2017 роках мала місце неоднакова практика вирішення питання юрисдикції спорів щодо оскарження рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, зокрема, які стосувалися земельних питань. Враховуючи наведені обставини та те, що ухвалу Вищого адміністративного суду України від 14.03.2014 року в справі К/800/66802/13, надіслану судом поштою 28.03.2016 року, ОСОБА_1 отримала в квітні 2016 року, а також те, що в найкоротші строки 12 квітня 2016 року, К.П.Корнацька звернулася із заявою, якою змінила предмет позову в частині визнання незаконним та скасування розпорядження №470-р.

Вирішуючи питання про надання захисту порушеному цивільному праву незалежно від спливу строків позовної давності, слід врахувати правові висновки Верховного Суду.

Так, згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №706/1272/14-ц в частині застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України зауважено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункти 23.6, 23.7 постанови).

У пункті 6.20 постанови від 29.12.2020 року у справі №909/1165/19 Верховний Суд зазначив, що чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. При цьому аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2019 року у справі №902/326/16 та від 24.09.2019 року у справі №922/1151/18.

Згідно Постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 15.05.2020 року у справі №922/1467/19, переглядаючи справу у касаційному порядку, колегія суддів підтвердила вже усталену судову практику, що подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позову), не перериває перебігу позовної давності. Одночасно з цим, Об`єднана палата Касаційного господарського суду Верховного Суду зазначила, що за змістом статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. При цьому, очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах. Враховуючи викладене, надавши оцінку наявним у справі доказам і доводам сторін, з огляду на факт відкриття провадження у справі Дзержинським районним судом м. Харкова та тривалий час розгляду справи, як наслідок наявність підстав для позивача вважати, що його права будуть відновлені та захищені в судовому порядку, звернення позивача до господарського суду Харківської області з даною позовною заявою через кілька днів (через 3 дні) після того, як позивач дізнався, що даний спір відноситься до господарської юрисдикції, судом першої інстанції вірно встановлено, що строк позивачем пропущено з поважних причин.

Вказана справа була передана на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду для формування єдиної судової практики щодо переривання строків позовної давності. При цьому суд враховує, що стаття 267 ЦК України не визначає процедуру застосування частини 5 цієї статті, тобто визнання причини пропуску позовної давності поважною.

У свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у пункті 23.8. постанови від 30.01.2019 року у справі №706/1272/14-ц зазначила, що закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Проте з точки зору доказування поважності причини пропуску позовної давності все однозначно саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №911/3681/17).

В цивільній справі №450/18/15-ц позивач звернувся із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Передувало цьому зверненню із позовом отримання позивачем виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки та його подальше визнання судом таким, що не підлягає виконанню. Відповідач просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Однак суди першої та апеляційної інстанції, з якими погодився й Верховний Суд, визнали причини пропуску позовної давності поважними, оскільки позивач не передбачав та не міг передбачити можливість ухвалення рішення про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса, що і стало підставою для пропуску позовної давності (постанова Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №450/18/15-ц).

Також позивач вказує на те, що заява про надання захисту цивільному праву після спливу строків позовною давності за її правовою природою та засадами, визначеними ЦПК України, може бути подана до ухвалення судом першої інстанції рішення в цивільній справі.

Враховуючи викладене, надавши оцінку наявним у справі доказам і доводам сторін, із урахуванням наведених правових висновків Верховного Суду, беручи до уваги факт відкриття провадження в адміністративній справі Миколаївським окружним адміністративним судом та тривалий протягом чотирьох років час розгляду справи, як наслідок наявність підстав для позивача вважати, що його права будуть відновлені та захищені в порядку адміністративного судочинства, звернення позивача до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною вимогою про визнання незаконним та скасування розпорядження №470-р безпосередньо після того, як позивач дізнався, що даний спір відноситься до цивільної юрисдикції, Суд приходить до висновку, що порушене право позивача у даній справі підлягає захисту незалежно від спливу строків позовної давності (частина 5 статті 267 Цивільного кодексу України). Окрім того, слід взяти до уваги наведені позивачем обставини та документи на їх підтвердження, що Відповідачем Первомайською райдержадміністрацією вичинено дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 ЦК України), що вказує і на переривання строку позовної давності. Після переривання строку позовної давності перебіг позовної давності починається заново, час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина 3 статті 264 ЦК України).

Наявними у матеріалах справи письмовими доказами підтверджується, що відповідач Первомайська райдержадміністрація подала до Миколаївського окружного адміністративного суду заяву про визнання позову в адміністративній справі №814/3196/14. Вказана заява була зареєстрована в суді двічі 21.11.2014 року за №19685 та 25.11.2014 року за №19883. Зазначена заява містить чітку позицію Відповідача Первомайської райдержадміністрації щодо визнання позову, серед іншого, про визнання незаконності розпорядження №470-р. Тим самим в листопаді 2014 року Відповідач Первомайська райдержадміністрація в особі представника визнала факти порушення цивільних та земельних прав К.П.Корнацької виданням незаконного розпорядженням №470-р, а також обставини порушення визначеної законом процедури ухвалення оскаржуваного розпорядження №470-р. При цьому судом встановлено, що довіреністю представника Первомайської райдержадміністрації було передбачено право визнання позову, на що вказує зміст довіреностей від 16.04.2014 року №375-01.02-13 та від 19.11.2014 року №1122-01.02-13.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 14.02.2018 року у справі №161/15679/15-ц виклав правову позицію щодо тлумачення частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України, наголосивши, що ця норма права пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника).

З урахуванням наведених обставин, 21.04.2014 року вчиненням активних дій відповідачем Первомайською райдержадміністрацією, які полягали у письмовому визнанні позовних вимог про визнання протиправним та скасування розпорядження №470-р, перебіг строку позовної давності був перерваний та із указаної дати почав обраховуватися заново. Тому позовна вимога про визнання незаконним та скасування розпорядження №470-р, яка є предметом розгляду в даній цивільній справі, заявлена 16.04.2016 року, тобто в межах загального трирічного строку позовної давності. Із урахуванням викладеного, відсутні підстави для висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

Окрім того, у пункті 83 постанови від 05.09.2020 року в справі №469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію, згідно якої рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване… Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу. Таким чином, Верховний Суд висловив правову позицію, згідно якої рішення органів державної влади, до яких відносяться і оскаржуване розпорядження №470-р та яке відповідає наведеним Верховним Судом критеріям, можливо оскаржити впродовж усього часу тривання порушення законного інтересу особи.

Оскільки у даній справі встановлено незаконність розпорядження №470-р, спираючись на вищезазначену правову позицію Верховного Суду, Суд приходить до висновку, що:

- оскаржуване розпорядження №470-р не потягло тих юридичних наслідків, на які воно було спрямоване, тобто зазначена в розпорядженні №470-р земельна ділянка загальною площею 1553,97 га не перейшла у державну власність та відповідно до земель запасу державної власності;

- оскарження Позивачем розпорядження №470-р спрямоване на захист законного інтересу Позивача у юридичній визначеності на майбутнє;

- інтерес Позивача у юридичній визначеності на майбутнє порушується, допоки існує незаконне розпорядження №470-р, тобто має місце триваюче порушення;

- позивач може оскаржити розпорядження №470-р впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу позивача.

Із урахуванням усіх викладених обставин у їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем строк позовної давності не пропущено. Відтак у задоволенні поданих відповідачами заяв про застосування строків позовної давності слід відмовити.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Отже, особу може бути позбавлено її майна лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинно бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Ураховуючи наведене, суд констатує, що у зв`язку з виданням розпорядження №470-р мало місце «втручання» у право власності Позивача К на майно право на земельні частки (паї). І таке втручання не було правомірним з огляду на наведене вище. Європейський суд з прав людини виробив критерії оцінки дотримання статті 1 Першого протоколу.

Вони наводяться у багатьох рішеннях. Наприклад, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, рішення від 10 лютого 2010 року, пункти 38-39) Європейський суд з прав людини навів загальні принципи застосування статті 1 Першого протоколу:

- ця стаття по суті гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою;

- будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним;

- вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права. Хоча проблему відносно тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з`ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції.

Щодо дотримання при виданні розпорядження №470-р вимог законності втручання право ОСОБА_1 на майно, слід зазначити, що Відповідачем (Первомайською районною державною адміністрацією Миколаївської області) такої вимоги дотримано не було.

Суд на вбачає підстав брати до уваги надані третьою особою ТОВ «Партнер-агро» рішення господарських судів, зокрема у господарській справі №915/1111/13, оскільки предметом розгляду вказаної справи не було питання законності розпорядження №470-р, питання чинності правоустановчих документів на земельні частки (паї), зокрема, таких як договори купівлі-продажу земельних часток (паїв), невід`ємною частиною яких є сертифікати на право власності на земельну частку (пай), свідоцтва про право на спадщину за законом тощо. Відтак факти, встановлені у вказаній господарській справі, не є преюдиційним для даної цивільної справи.

Також суд не вбачає підстав брати до уваги надані третьою особою ТОВ «Партнер-агро» рішення судів у цивільний №484/3744/16-ц, в адміністративній справі №800/283/17, оскільки у вказаних справах оскаржувалися акти Президента України та голови Миколаївської обласної державної адміністрації, предметом вказаних справ були повноваження посадових осіб на ухвалення індивідуальних правових актів, вказаними судовими рішеннями не встановлено преюдиційних фактів, які мають значення для даної цивільної справи. При цьому слід зазначити, що акти Президента України та голови Миколаївської обласної державної адміністрації скасовані судами з посиланням на неможливість скасування Президентом України або головою обласної державної адміністрації актів місцевих державних адміністрацій із земельних питань, щодо яких на той момент існував судовий спір, оскільки такі питання вирішуються у судовому порядку.

Окрім того, третя особа ТОВ «Партнер-агро» посилається не на фактичні обставини, встановлені судами у вказаних цивільних, адміністративних та господарських справах, а на правову оцінку судів, надану окремим фактам чи обставинам, зокрема, чинності сертифікатів на право власності на земельну частку (пай), припинення відносин власності на землю тощо.

Поза тим, наданими третьою особою ТОВ «Партнер-агро» судовими рішеннями не встановлено факту набуття спірної землі державою в державну власність після її передачі в колективну власність КСП «Шлях Леніна» у 1995 році чи припинення права на землю Позивача.

В силу положень частини 7 статті 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

З урахуванням викладеного, суд в даній справі має надати правову оцінку встановленим в даній цивільній справі обставинам на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Суд також не бере до уваги аргументи представників третьої особи ТОВ «Партнер-агро» щодо недійсності та недопустимості як доказу державного акта про право колективної власності з підстав відсутності додатка до акту списку членів КСП «Шлях Леніна», який додавався до державного акту. Суд при цьому зазначає, що позивач не була суб`єктом отримання оригіналу державного акта про право колективної власності на землю, не була відповідальною за зберігання оригіналів державних актів та додатків до них, а отримала належним чином завірену копію державного акта про право колективної власності на землю, який знаходиться на архівному зберіганні в органі державної влади Головному управлінні Держгеокадастру в Миколаївській області. Окрім того, факт передачі землі в колективну власність та видачі державного акту про право колективної власності на землю, підтверджується іншими письмовими доказами у справі (зокрема, сертифікатами на право на земельну частку (пай), листами Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, Книгою реєстрації таких державних актів). Тому факт передачі спірної землі в колективну власність КСП «Шлях Леніна» підтверджується сукупністю доказів.

Надаючи оцінку аргументам представників третьої особи ТОВ «Партнер-агро» щодо незаконності передачі землі в колективну власність КСП «Шлях Леніна» та її розпаювання між членами КСП «Шлях Леніна», суд відхиляє такі аргументи, оскільки факт передачі землі в колективну власність та її розпаювання підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, державним актом на право колективної власності на землю, сертифікатами на право власності на земельну частку (пай), які видані членам КСП «Шлях Леніна», Книгою записів (реєстрації) державних актів на право колективної власності на землю на території Первомайської Ради народних депутатів, листом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 23.09.2020 року №29-24-0.2-6657/2-20, листом Відділу в Первомайському районі Головного управління Держкомзему в Миколаївській області від 04.01.2021 року №1/118-21 та формами державної статистичної звітності 6-зем станом на 1 січня 2003 року, на 1 січня 2005 року, на 1 січня 2010 року, на 1 січня 2012 року та іншими доказами. Аналогічні процеси приватизації землі відбулися по всій території України в ході земельної реформи. Крім того, питання законності передачі землі в колективну власність КСП «Шлях Леніна» та її розпаювання не є предметом даної цивільної справи.

Також суд не бере до уваги аргументи третьої особи, що КСП «Шлях Леніна» було створено лише в 1996 році і не могло отримати спірну землю в колективну власність, оскільки такі твердження спростовуються наявними у справі письмовими доказами, зокрема, державним актом про право колективної власності на землю, Книгою реєстрації таких державних актів, листами Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, сертифікатами на право власності на земельну частку (пай), заявами по суті справи, поданими відповідачами.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

В заяві про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог позивач стверджує, що виданням протиправного розпорядження №470-р, позивачу завдано моральної шкоди.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Наявними в даній справі доказами підтверджується, що позивач змушений протягом понад 10 років, із березня 2013 року, захищати органах влади, зокрема, в судах, свої права та законні інтереси, порушення яких спричинено виданням розпорядження №470-р, у зв`язку із чим позивач зазнає тривалих душевних страждань.

Тому суд вважає, що компенсація моральної шкоди в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень є розумною та справедливою. Відшкодування моральної шкоди належить покласти на відповідача, яким порушено законні права та інтереси позивача ОСОБА_1 шляхом видання незаконного розпорядження №470-р, а саме Первомайську районну державну адміністрацію Миколаївської області. З урахуванням наведеного позовні вимоги позивача є обґрунтованими та законними і підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, та керуючись ст.ст. 12, 81, 229, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Партнер-агро», про визнання незаконним (недійсним) та скасувати розпорядження Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 12.10.2012 року №470-р «Про зарахування земельної ділянки в межах Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності»; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 (до видання протиправного розпорядження Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 12.10.2012 року №470-р «Про зарахування земельної ділянки в межах Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності»), задовольнити частково.

Визнати незаконним та недійсним розпорядження Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 12.10.2012 року №470-р «Про зарахування земельної ділянки в межах Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності».

Стягнути з Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоди, завдану відповідачем виданням протиправного розпорядження, в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне судове рішення буде складено на протязі десяти днів.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1

Відповідач: Первомайська районна державна адміністрація Миколаївської області, , адреса місцезнаходження: Миколаївська область, Первомайський район, місто Первомайськ, вулиця Чкалова, будинок 12.

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області, , адреса місцезнаходження: Миколаївська область, місто Миколаїв, проспект Миру, будинок 34.

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Партнер-агро», , адреса місцезнаходження: Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Шевченка, будинок 44, квартира 17.

Повне судове рішення складено 17.10.2023 року

Суддя: