Справа № 686/8495/23
Провадження № 2/686/3253/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого судді Стефанишина С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницький цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживача шляхом визнання угоди частково недійсною та зобов`язання здійснити перерахунок,

встановив:

07 серпня 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом до АТ «Сенс Банк» про захист прав споживача шляхом визнання угоди частково недійсною та зобов`язання здійснити перерахунок. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 14.02.2020 року, між нею та АТ «Альфа-Банк» було укладено Угоду про надання кредиту №501236133 обслуговування Кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії (Угода) про надання кредиту в АТ «Альфа-Банк» відповідно до якого ОСОБА_1 було надано кредит, сума якого складала 15 000,00 грн, сума встановленої кредитної лінії складала до 200 000,00 грн.

Проте, із отриманням копій кредитної документації позивачкою було виявлено порушення її прав як споживача, адже АТ «Сенс Банк» (дійсна назва - АТ «Альфа Банк»), щомісячно від моменту відкриття кредитного рахунку стягує з останньої комісію за розрахунково-касове обслуговування кредиту.

Позивачка стверджує, що банк, встановивши в Угоді про надання кредиту №501236133 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 14.02.2020 року сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив за які саме послуги, що надаються позичальником сплачується комісія. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним.

Водночас, АТ «Сенс Банк» (АТ «Альфа Банк») було проігноровано зазначену вимогу та не повідомлено ОСОБА_1 письмово всю необхідну інформацію щодо умов Договору про комплексне банківське обслуговування. Позивачка переконана, що відповідач скористався тим, що їй об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач не надав позивачці відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.

Саме тому позивачка вважає, що Угода № 501236133, укладена між нею та АТ «Альфа-Банк» від 14.02.2020 року про надання кредитних коштів є такою, що порушує її права як споживача, та підлягає визнанню недійсною в частині нарахування комісійної винагороди Банку (розрахунково- касове обслуговування основної карти), визначених згідно кредитного договору та додатків до них.

ОСОБА_1 переконана, що такі умови є несправедливими, суперечать вимогам закону та порушують її права, а тому їх слід визнати недійсними з моменту укладення договору та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок сплачених ОСОБА_1 з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену нею комісію за розрахунково-касове обслуговування кредиту у рахунок наявної заборгованості перед АТ «Сенс Банк» (АТ «Альфа Банк»).

Ухвалою суду від 11.04.2023 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

10.05.2023 року від представника відповідача по справі надійшов відзив, яким останній заперечив повністю проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість.

Ухвалою суду від 20.07.2023 року закрито підготовче засідання по справі та призначено справ до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивачка не з`явилась, повідомлялась про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, подала до суду заяву про розгляду справи без її участі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату та місце проведення розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки до суду не повідомив, позицію щодо позову висловив у поданому відзиві.

Дослідивши докази по справі у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом достовірно встановлено, що 14.02.2020 року ОСОБА_1 АТ «Альфа-Банк» (теперішня назва АТ «Сенс Банк») направлено власноручно підписану оферту на укладення угоди про надання кредиту № 501236133, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальною кредитної лінії. Тоді ж, 14.02.2020 року АТ «Альфа-Банк» прийнято акцепт, яким погоджено оферту ОСОБА_1 на укладення угоди про надання кредиту № 501236133, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальною кредитної лінії.

З умов вказаної оферти (п.1) та відповідного акцепту (п.1) вбачається, що ОСОБА_1 надано кредит у сумі 15000 грн. на 36 міс. Під 21,99% річних. Окрім того, позичальником та позикодавцем погоджено, що під час користування кредитом банк надає клієнтові послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та умовах, визначених договором, за надання яких ОСОБА_1 у своїй оферті запропонувала встановити комісійну винагороду у розмірі 2,40% від суми кредиту, зазначеного в оферті.

Окрім того, із вказаних документів вбачається, що позивачці було відкрито відновлювальну кредитну лінію на суму до 200000 грн. під 26% річних із обов`язковим мінімальним платежем у розмірі 5% від суми загальної заборгованості за відновлювальною кредитною лінією.

Також, підписавши оферту та акцепт від 14.02.2020 року ОСОБА_1 беззаперечно підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту (п.2), а невід`ємними додатками до угоди сторін стали детальний розпис складових загальної вартості кредиту реальної річної процентної ставки, графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за угодою.

14.02.2020 року ОСОБА_1 акцептовано публічну пропозицію АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», про що свідчить її власноручний підпис у зазначеному документі. Підписанням даного акцепту позивачка підтвердила, що отримала примірник кредитного договору та всіх додатків до нього, а також надала банку доручення на здійснення договірного списання коштів у визначених договором випадках з будь-яких рахунків, що відкриті їй на підставі договору (п. 2.1.2).

До акцептованих кредитних договорів від 14.02.2020 року позивачці надано відповідні паспорти споживчих кредитів, які теж підписані нею власноручно та в яких зазначається, що споживач підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, наданих виходячи із обраних ним умов кредитування. Підтверджує отримання ним всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.

Також, згідно оферти та акцепту всі відносини між Клієнтом та Банком та істотні умови надання та користування кредитом, які не врегульовані Угодою, регулюються Договором. Діюча редакція Договору розміщена за електронною адресою www.alfabank.com.ua про що погоджено з боржником в п.5 оферти.

Водночас, із власноруч підписаного позивачкою графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та орієнтовної реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг до угоди від 14.02.2020 року окрім погашення суми кредиту, з ОСОБА_1 стягувались проценти за користування кредитом та кошти за розрахунково-касове обслуговування у фіксованому розмірі 360 грн.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості (ст.ст. 6, 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору та умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, і також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Абзацом другим цієї ж частини передбачено, що пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Банк надав акцепт щодо оферти ОСОБА_1 , а відповідно пропозиція прийнята, договір укладений.

За змістом ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції на час укладення оспореного договору, договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця.

Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.

Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки.

Починаючи із 10.06.2017 р. діють Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які затвердженні постановою Правління НБУ №49 від 08.06.2017 р.

У додатку №1 до Правил «Методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача» загальним витратам за споживчим кредитом де окрім процентів передбачається комісія та інші обов`язкові платежі, а саме загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові супутні послуги (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Згідно ч. 12 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

За абз. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, у тому числі за ведення рахунків, які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для уклалення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника.

Абзацом 2 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника і за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Проте, в даному випадку передбачена відповідна щомісячна комісія, про що зазначено в оферті на укладення кредитного договору № 501236133 від 14.02.2020 року, паспорті споживчого кредиту до договору № 501236133 від 14.02.2020 року та вирахувана в графіку платежів до кредитного договору № 501236133 від 14.02.2020 року (кол. 7.2).

Щодо посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне. З 10.06.2017 р. набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», що є деталізованим спеціалізованим законом. З 10.06.2017 р. стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» складається із однієї частини наступного змісту: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування». Оскільки станом на дату укладання Кредитного договору норми спеціалізованого закону щодо споживчого кредитування передбачають можливість нарахування комісійної винагороди то, відповідно, підстав для застосування ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» на яку посилається позивачка при відстоюванні своїх позовних вимог, немає.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Разом з тим, суд зауважує, що на підтвердження виконання умов кредитного договору позивачка здійснювала оплату вказаної комісійної винагороди, тим самим погоджуючись та у повному обсязі визнаючи відповідні умови кредитного договору.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд звертає увагу на те, що з пропозицією (офертою) укласти кредитний договір № 501236133 від 14.02.2020 року на чітко визначених умовах до банку звернулася позивачка, а банк прийняв її пропозицію. Звідси можна зробити висновок, що останній були зрозумілі умови відповідного договору і вона добровільно на них погодилась, про що свідчить її власноручний підпис на вказаній оферті, а також акцепті, яким погоджено оферту ОСОБА_1 на укладення угоди про надання кредиту № 501236133, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальною кредитної лінії, паспорті споживчого кредиту, графіку платежів до угоди про надання кредиту № 501236133 від 14.02.2020 року, у якому чітко передбачено сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування у сумі 360 грн., що і складає погоджені сторонами 2,40% від початкової суми кредиту у розмірі 150000 грн.

Отже, всі платежі, які мають здійснюватися за кредитним договором передбачені нормами чинного законодавства України і є законними, позивач на них погодилася і їх здійснювала, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» не підлягають до задоволення.

Також суд звертає увагу заяву відповідача по справі про застосування строку позовної давності. Так, судом об`єктивно встановлено, що угода про надання кредиту № 501236133 була укладена між ОСОБА_1 та АТ «Сенс Банк» 14.02.2020 року, а до суду позивачка звернулася 06.04.2023 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Верховного суду від 18.09.2019 року по справі № 200/1295/14-ц зазначено, що для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини, а й об`єктивною можливість цієї особи знати про ці обставини. При цьому, обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права покладається на позивача. Посилання позивачки на те, що їй не була відома вся інформація щодо умов договору не відповідає дійсності, з огляду на дослідженні під час судового розгляду справи докази, а твердження останньої про те, що їй бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору не є достатньою підставою для визнання такої угоди частково недійсною.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 80, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 257, 267, 627, 628, 638, 641 ЦК України, Законом України «Про споживче кредитування», суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживача шляхом визнання угоди частково недійсною та зобов`язання здійснити перерахунок відовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.Л. Стефанишин