Справа № 539/4612/23
Провадження № 2/539/1043/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі: головуючого судді Даценка В.М.,

при секретарі Шрейтер С.О.,

з участю представника заявника адвоката Волика Р.І.

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Орленка Р.Е.

представника відповідача виконкому Лубенської міської ради Євтушевського М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області та ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про скасувати рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в Лубенський міськрайонний суд Полтавської області з вищевказаним позовом.

У позові вказав, що в середині весни 1999 року познайомився з ОСОБА_4 , між ними виникли стосунки, в результаті чого вони стали проживати разом, будувати спільну сім`ю та побут.

11.07.1999 ОСОБА_4 та її син ОСОБА_1 здійснили обмін належної їм однокімнатної квартири на житловий будинок з господарськими побудовами, за адресою АДРЕСА_1 . За ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було зареєстровано по частині даного домогосподарства.

17.12.1999 між ним та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. При реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

Після реєстрації шлюбу він дружина та її син мешкали у вищевказаному домогосподарстві. Однак рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17.04.2023 шлюб між ним та ОСОБА_3 було розірвано, а відповідно до рішення цього ж суду відносно нього винесено обмежувальний припис строком на один місяць. Під час розгляду даної справи йому стало відомо, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в цілому належить сину ОСОБА_3 ОСОБА_1 та що за заявою останнього 21.03.2023 було скасовано його реєстрацію місця проживання за даною адресою.

Позивач стверджує, що даний будинок є його єдиним фактичним місцем проживання. Він був зареєстрований та фактично проживав у спірному будинку з 1999 року, а перехід права власності до іншої особи на це майно не є підставою для виселення членів сім`ї власника, у тому числі колишніх.

Таким чином він залишився без реєстрації місця проживання та не має у власності належного йому житлового приміщення де б він міг жити.

16.08.2023 він звернувся до відділу з реєстрації місця проживання/перебування Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області в якій просив поновити реєстрацію його місця проживання за адресою АДРЕСА_1 на що 18.08.2023 отримав відмову.

Позивач вважає, що відповідачем по справі ОСОБА_1 не надано органу реєстрації судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом або про виселення.

Відповідно до норм ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871-ІХ від 05.11.2021 (зі змінами і доповненнями), та «Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)», затвердженого Постановою КМУ № 265 від 07.02.2022, на орган реєстрації покладено обов`язок здійснення перевірки повноти надання документів для вирішення питання за заявою власника про зняття із зареєстрованого місця проживання особи, тобто орган реєстрації зобов`язаний затребувати у заявника судове рішення, яким особу визнано такою, що втратила право користування житлом або виселено із житлового приміщення.

При внесенні змін до інформації щодо зареєстрованого його місця проживання виконавчий комітет Лубенської міської ради не вчинив жодних дій з огляду на норми ЗУ № 1871-ІХ від 05.11.2021 та Порядку № 265 від 07.02.2022 щодо отримання від заявникавідповідного судового рішення, тобто не перевірив наявність таких обставин та прийняв рішення без зобов`язання заявника надати відповідне судове рішення, яке набрало законної сили. Таким чином, виконавчий комітет Лубенської міської ради, допустив порушення норм законодавства, що вказує на неправомірність дій при прийнятті рішення та порушення процедури прийняття рішення щодо внесення змін до інформації про зареєстроване місце проживання особи.

На підставі вищевикладеного, позивач прохає суд визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області щодо його зняття 21.03.2023 з реєстрації місця проживання та відмову від 21.08.2023 в реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язати останнє здійснити дії щодо реєстрації його місця проживання за даною адресою.

У відзиві на позов відповідач виконавчий комітет Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області прохає у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити посилаючись на те, що рішення про зняття позивача із зареєстрованого місця проживання було прийнято посадовою особою органу реєстрації на відповідно до п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та ст.50 постанови КМУ №265 від 07.02.2022 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно додатком 6. Крім того, прийняття рішення посадовою особою ЦНАП про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання або декларування місця проживання особи приймаються нею особисто, а тому такі дії не підпадають під п.6 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Тим більше питання щодо реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання не належать до повноважень виконавчого комітету, отже вимоги позивача є неправомірними. Також, що стосується вимоги щодо здійснення реєстрації позивача, то згідно ч.5 ст.8 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» у разі якщо особа не є власником (співвласником) житла, за адресою якого декларується місце її проживання, декларування місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласника) житла, уповноваженої особи житла, яка надається в електронній формі засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг та зазначається в декларації про місце проживання під час її формування. Аналогічна вимога також прописана і в п. 73 постанови КМУ №265 від 07.02.2022 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад». Тобто при декларування місця проживання необхідна згода власника, яка повинна відповідати його внутрішній волі.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, прохав їх задовольнити.

Представник відповідача виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову заперечив.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки до суду не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, докази, заслухавши пояснення учасників справи, що з`явилися у судове засідання, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 17.12.1999 року позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Також встановлено, що 11.07.1999 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (її син) набули у власність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

06.09.2005 року в цьому будинку був зареєстрований і позивач.

Згідно договору дарування від 06.12.2017 року ОСОБА_1 став одноосібним власником цього домоволодіння, що підтверджується його копією та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстр права власності.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17.04.2023 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

При цьому судом встановлено, що подружні стосунки сторони не підтримують близько 3 років.

Крім того, судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скалися неприязні стосунки та задокументовано факт домашнього насильства, за яким 17.03.2023 року відносно ОСОБА_2 поліцейським СРПП Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області було винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №298752, а в наступному рішенням Лубенського міськрайонного суду від 17.04.2023 року у справі № 539/1517/23 видано обмежувальний припис.

21.03.2023 року ОСОБА_2 був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі заяви гр. ОСОБА_1 , про що свідчить повідомлення відділу з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб ЦНАП виконавчого комітету Лубенської міської ради № 3466/14.1-03 від 25.08.2023 року.

Дії виконкому ЛМР щодо зняття з реєстрації позивач вважає незаконними, оскільки він був вселений в законному порядку, а наступне рішення про позбавлення його права користування житлом в судовому порядку не приймалося. В цьому випадку було грубо порушено його право на житло.

Разом із тим, з такими доводами позивача суд не погоджується.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ (позиція ВП ВС, викладена в постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц).

Повертаючись до обставин цієї справи, суд звертає увагу на таке.

Аналіз позовної заяви вказує про незгоду ОСОБА_2 з позбавленням права користування житловим будинком ОСОБА_1 . На думку позивача його безпідставно позбавлено право користування житловим приміщенням, в якому він проживав тривалий час.

Тобто в цьому випадку має місце конкуренція права ОСОБА_1 на захист права власності та права ОСОБА_2 на житло.

Вирішуючи таке питання слід звернути увагу на те, що за обставинами цієї справи ОСОБА_1 набув право власності на цей будинок ще у 2017 році. З того часу ОСОБА_2 продовжував проживати в будинку, однак останнім часом у ньому не проживає через те, що у нього зіпсувалися відносини з ОСОБА_3 , через це він систематично проживав за іншою адресою. Крім того, позивачем неодноразово були допущені акти домашнього насильства і через це в квітні 2023 року рішенням суду йому заборонено перебувати і наближатися до місця проживання (перебування) ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 . Врешті решт шлюб з ОСОБА_3 було розірвано.

Таким чином, наведені дають підстави для висновку, що внаслідок систематичного порушення правил співжиття ОСОБА_1 були вжиті заходи щодо виселення позивача з будинку. Таким чином застосовані власником заходи не видаються непропорційними, при цьому обставини у справі (тривалий час проживання окремо) не вказують на те, що в такому випадку ОСОБА_2 може стати безхатченком.

Посилання представника позивача на те, що за час проживання у шлюбі ОСОБА_2 на утримання будинку були витрачені значні кошти, внаслідок чого будинок істотно збільшився у фізичних розмірах та у вартості судом відхиляються. Такі обставини не доведені належними та допустимими доказами.

Разом із тим, позивач не позбавлений можливості доводити такі обставини перед судом у справі про визнання будинку спільною сумісною власністю відповідно до ст.62 СК України або ж відшкодування понесених витрат.

Окремо суд звертає увагу на те, що позивач не ставить питання про вселення в будинок, усунення перешкод в користуванні будинком, тощо. Натомість прохає розглянути цей спір у розрізі оцінки дій державного виконавця щодо зняття його з реєстрації.

На думку суду позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушених прав, оскільки безпосередньо сама процедура реєстрації є сферою публічного права. Вирішення цього питання саме по собі не призводить до поновлення цивільних прав позивача.

Що ж стосується дій реєстратора, то згідно п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Згідно п.п.5 п.50 постанови КМУ №265 від 07.02.2022 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

Враховуючи заяву ОСОБА_1 від 21.03.2023, як власника домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 подану органу реєстрації Центру надання адміністративних послуг про зняття ОСОБА_2 з задекларованого/зареєстрованого місця проживання за даною адресою, відповідне рішення Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лубенської міської ради є законним.

На підставі вищевикладеного, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 12,13,81,141,259,263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області (, юридична адреса м. Лубни, вул. Я.Мудрого, 33 Лубенського району Полтавської області) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа ОСОБА_3 (адреса реєстрації АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про скасувати рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01.11.2023.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду В.М.Даценко