Справа №:755/5668/23
Провадження № 2/755/3552/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" жовтня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Яхно П.А.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: відібрати малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері ОСОБА_3 та повернути його батьку ОСОБА_2 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.05.2012 рішенням Деснянського районного суду м. Києва у цивільній справі № 2-1962/12р позовну заяву ОСОБА_2 задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 05.06.20110, актовий запис № 466 розірвано. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_2 . Зазначене рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 06.06.2012. Також, 09.03.2023 рішенням Деснянського районного суду м. Києва у цивільній справі № 754/1642/23 позов задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 2 900 грн. але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.02.2023 року. Зазначене рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 11.04.2023. До 12.04.2023 малолітній ОСОБА_4 проживав спільно зі своїм батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач самостійно власними силами, намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати малолітню дитину, а також виконувати всі інші обов`язки покладені на позивача законом та які є необхідними для утримання малолітньої дитини. Проживаючи з батьком, дитина відчувала створені належні умови для виховання, навчання та гармонійного розвитку, а тісні зв`язки з батьком та спільні захоплення (заняття футболом) дозволяли дитині відчувати себе щасливим та захищеним. Відповідач ніяким чином не брала участі в утриманні та вихованні спільної дитини. Аліменти, які встановлені судом, відповідач також не сплачує. 12.04.2023 відповідач самочинно, без згоди позивача змінила місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , а саме: забрала дитину до місця своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , де наразі знаходиться дитина. На даний час малолітній ОСОБА_4 не відвідує навчальний заклад, не відвідує секцію футболу (як це було раніше) тому, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та забезпечення здобуття ним повної загальної середньої освіти. Також відповідач всіляко чинить психологічний тиск на дитину щодо її спілкування з батьком, іноді застосовує фізичну силу (побої). Неодноразові спроби позивача повернути дитину до місця її проживання, визначеного судом не надали позитивного результату. В розмові з батьком дитина заявила, що матір часто вживає алкоголь. Позивач щоб не травмувати психіку дитини та з метою діяти в правовому полі змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач вважає, що небажання відповідача добровільно виконати судове рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. Таким чином, небажання відповідача добровільно виконати судове рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.05.2023 відкрито провадження у вказаній цивільній справі, за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомлення учасників справи. Сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Зобов`язано Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору в строк до закінчення підготовчого судового засідання.

Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви з додатками відповідачкою було отримано 29.05.2023, третьою особою, Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - 09.06.2023, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомлення про вручення поштового направлення.

14.06.2023 до суду від відповідачки ОСОБА_3 надійшла заява про визнання позову.

21.06.2023 до суду надійшло клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - Крикун А.Ю. про залучення третьої особи.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.07.2023 залучено до участі в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, в якості третьої особи, яке не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації; зобов`язано Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору в строк до закінчення підготовчого судового засідання.

19.07.2023 до суду від позивача, ОСОБА_2 надійшла заява на виконання ухвали суду від 17.07.2023.

02.08.2023 від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.07.2023 № 103/5454/41/3.

Інших заяв по суті справи від учасників у справі до суду не надійшло.

12.09.2023 ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у цій справі, яку призначено до судового розгляду по суті та встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі.

09.10.2023 до суду від відповідачки, ОСОБА_3 , надійшла заява, у якій остання повідомила про неможливість прибути у судове засідання, призначене для розгляду справи по суті та просила провести судове засідання у її відсутність. Додатково пояснила суду, що 25.05.2012 рішенням суду у цивільній справі № 2-1962/12 визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_2 . Протягом останніх двох років між сторонами триває спір щодо виховання спільної дитини. Позивач ігнорує думку останньої стосовно позашкільного часу дитини, змушує дитину займатися дуже травматичним видом спорту - футболом. Як мати, побоюється того, що дитина може отримати різноманітні травми: перелом або струс мозку. Її поради позивачу віддати дитину на бальні танці або на музику постійно ігнорувалися. Постійно переживаючи за здоров`я дитини і з метою запобігти можливості отримати нею травм на тренуваннях, була змушена в квітні 2023 року забрати сина з місця його постійного проживання. На даний час дитина проживає з нею, отримує належне виховання, його здоров`ю нічого не загрожує. Позасудове врегулювання спору, як альтернативу судовому рішенню не розглядає.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Додатково пояснив суду, що спір між сторонами щодо виховання дитини триває вже декілька років. Сторони не можуть дійти порозуміння щодо додаткових занять сина, оскільки батько бажає, щоб син займався спортом, а мати бажає розвивати сина у мистецтві. Відповідачка без згоди батька забрала дитину і не повертає, незважаючи на рішення суду. Дитина проживала з батьком по вулиці Закревського умісті Києві, проте нині проживає з матір`ю на вулиці Регенераторній. Від моменту розірвання шлюбу між сторонами син проживав із батьком.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи без її участі.

Уповноважений представник третьої особи - органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив провести розгляд цивільної справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить прийняти рішення в найкращих інтересах дитини.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків..

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві народився ОСОБА_4 , батьками якого записані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.11).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2012 у цивільній справі № 2-1962/12, позов ОСОБА_2 було задоволено та вирішено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві 05.06.2010, актовий запис № 466 розірвати та визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_2 (а.с. 5-6).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.03.2023 у цивільній справі № 754/1642/23, позов ОСОБА_5 задоволено та вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 2900 грн. але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.02.2023 (а.с.7-9).

11.04.2023 Деснянським районним судом м. Києва на примусове виконання вказаного рішення суду видано виконавчий лист № 754/1642/23 (а.с.10).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований разом із батьком, ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12, 14).

Згідно з висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав (протокол засідання Комісії № 11 від 25.07.2023) № 103/5454/41/3 від 27.07.2023 комісією було встановлено, що батьки дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в травні 2012 року. В шлюбі народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1. З часу розлучення малолітній ОСОБА_4 постійно проживав з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , який самостійно займається його вихованням та утриманням. 25.05.2012 Деснянським районним судом м. Києва було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_2 . 12.04.2023 мати ОСОБА_3 самочинно, без згоди батька змінила місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 забрала дитину до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де на даний час і знаходиться дитина. Малолітній ОСОБА_4 бажає проживати з батьком, де для нього відведено окрему кімнату, створено всі належні умови для проживання та гармонійного розвитку. Мати дитини, ОСОБА_3 , повідомила, що вона не заперечує, щоб малолітній син ОСОБА_4 проживав з батьком, обмежень у спілкуванні з дитиною вона не має, бере участь у його вихованні. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне відібрати дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері ОСОБА_3 без позбавлення її батьківських прав та повернення її батьку ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України»).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відтак, встановлені обставини рішенням суду від 25.05.2012 у межах цивільної справи № 2-1962/12 р. є преюдиційними для розгляду даної цивільної справи.

Так, у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 19.12.2019 по справі №520/11429/17, колегія суддів визначила, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї (стаття 9 вказаної Конвенції).

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

На підставі вищевикладеного, оцінюючі надані суду письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Так, відповідачка будучи обізнаною про наявність рішення суду про визначення місця проживання сина ОСОБА_4 з батьком, у свавільний спосіб забрала дитину від батька та нині дитина проживає із нею, незважаючи на наявність судового рішення про визначення місця проживання дитини. Окрім того, під час судового розгляду, судом не було встановлено, а відповідачкою у належний спосіб не доведено, що дитині під час проживання із батьком, не були створені належні умови для її проживання, розвитку та функціонування або дитина перебуває у небезпеці. Крім того, судом не було встановлено про те, що дитина перебувала у середовищі, що негативно впливало на неї та для розвитку її особистості, що передувало невиконанню рішенню суду щодо визначення місця проживання дитини. Посилання відповідачки на непорозуміння з позивачем щодо додаткових занять сина, зумовлюється материнським піклуванням та її свідомістю, що є вкрай справедливим, проте не може спрямовуватися на шкоду спільному сину та звільняти останню від виконання рішення суду.

Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд доходить висновку, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для відібрання дитини малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_3 , без позбавлення її батьківських прав, та повернення дитини батьку ОСОБА_2 , у зв`язку з чим позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір», Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік».

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 36, 51, 104, 105, 112, 150, 164, 166, 164, 170, 181, 182, 191 Сімейного кодексу України, ст. 65 Цивільного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2, 10, 76, 77-81, 209, 210, 223, 247, 265, 280, 281, 282, 284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 ), треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (м. Київ, пр-т. Червоної Калини, буд. 21-Г) , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (м. Київ, Харківське шосе, 4-А) про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав - задовольнити.

Відібрати малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_3 , без позбавлення її батьківських прав, та повернути дитину батьку ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1 073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 20.10.2023.

Суддя: