ПОСТАНОВА

Іменем України

13 жовтня 2023 року м. Кропивницький

справа № 405/7026/21

провадження № 22-ц/4809/900/23

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О.Л., Письменний О.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 лютого 2023 року (суддя Іванова Л.А.),-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позову

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом, яким просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь пеню в сумі 65 531 грн 03 коп., 3% річних в сумі 13 253 грн 44 коп., та інфляційні витрати в сумі 3 882 грн 55 коп., а всього 81 667 грн 02 коп.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 02 січня 2020 року він позичив відповідачу ОСОБА_2 10 000 доларів США, з терміном повернення позики до 06 лютого 2020 року.

Відповідач зобов`язання за договором не виконав, у визначений строк кошти не повернув, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики від 02 січня 2020 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 травня 2021 року позовні вимоги задоволені та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача борг за договором позики від 02.01.2020 року в сумі 10 000 доларів США, що в еквіваленті становить 227 325 гривень.

Так як ОСОБА_2 своєчасно не повернув суму позики, він є таким, що прострочив виконання зобов`язання, тому згідно вимог закону має сплатити 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 13 253,44 грн, детально за період з 07.02.2020 року по 23.05.2021 року 387,20 доларів США, що в еквіваленті станом на 30.09.2021 року становить 10 290,23 грн та за період з 24.05.2021 року по 30.09.2021 року 2 963,21 грн, розмір пені за період з 07.02.2020 року по 30.09.2021 року, що становить 602 дні в розмірі 65 531,03 грн, а також інфляційні витрати за період з 24.05.2021 року, станом на 30.09.2021 року, які становлять 3 882, 55 грн.

Відзив на позовну заяву не подавався.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.02.2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за період з 07 лютого 2020 року по 30 вересня 2021 року в розмірі 494 (чотириста дев`яносто чотири) долари США 79 центів; судовий збір в розмірі 146 грн. 34 коп.

Частково задовольняючи вимоги, суд виснував, що за прострочення зобов`язання має бути стягнуто 3% в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, які слід обраховувати з 07.02.2020 року по 30.09.2021 року та в межах заявлених позивачем в цій частині позовних вимог, виходячи з суми простроченої заборгованості в розмірі 10 000 доларів США, який становить 10 000 (сума заборгованості) х 3 х 602 (кількість прострочених днів за період з 07 лютого 2020 року по 30 вересня 2021 року) / 365 / 100 = 494,79 доларів США.

Щодо вимоги про стягнення інфляційних вимог зазначено, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Що стосується стягнення неустойки (пені) суд врахував положення статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», за яким платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, яка встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Тобто дія вказаного Закону, на який посилається позивач, розраховуючи пеню, на спірні відносини не поширюється.

Крім того, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що заявлено стягнути пеню в розмірі 65 531 грн 03 грн. за весь період прострочення грошового зобов`язання, починаючи з 07 лютого 2020 року по 30 вересня 2021 року, виходячи з суми основного боргу за договором позики від 02 січня 2020 року в розмірі 10 000 доларів США, що еквівалентно 227 325 грн, однак право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також пеню, застосовувати штрафні санкції, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Короткий зміст доводів і вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.02.2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги про стягнення пені та неустойки за договором позики повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 13 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

29 червня 2023 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в суді апеляційної інстанції на 23 серпня 2023 року, про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу.

Учасників справи повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с.95-97).

23 серпня 2023 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 14 вересня 2023 року.

Учасників справи повідомлено про дату, час та місце розгляду справи (а.с.110,116).

На підставі розпорядження керівника апарату Кропивницького апеляційного суду від 13 вересня 2023 року №154 здійснено автоматизований розподіл даної справи між суддями, за результатами якого членів колегії з розгляду даної справи суддів Голованя А.М. та Карпенка О.Л., замінено суддями Дуковським О.Л. та Письменним О.А.

Учасники справи в судове засідання 14 вересня 2023 року не з`явились.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, процесуальним законом надано право суду вирішувати питання про можливість розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причини їх неявки.

За положеннями ч. 5 ст. 268 ЦПК, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Щодо повідомлення відповідача у справі

Апеляційним судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив адресу місця проживання відповідача: АДРЕСА_1 (а.с.1).

Згідно відомостей, наданих відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Кіровоградській області від 11.11.2021 про місце реєстрації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.25 зворот).

На вказану адресу судами першої та апеляційної інстанції неодноразово направлялась кореспонденція ОСОБА_2 .

Згідно довідок АТ«Укрпошта» судові повістки про виклик до суду не вручені адресату за вказаною адресою, причиною не вручення зазначено «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.96-97,98-99,102-103,108-109).

У постанові ВС від 12 жовтня 2022 року (справа № 727/5718/21) викладена така правова позиція.

«У пункті 91-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів Українивід 05березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Працівником АТ «Укрпошта» на довідці про причини повернення зроблено позначку «адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено її підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля, що свідчить про дотримання вимог пункту 91- 1 Правил, тому у суду апеляційної інстанції немає підстав не враховувати причини повернення до суду судової повістки під час розгляду справи.

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави виснувати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки провідсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18) та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14 (провадження № К/9901/16143/20), від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19 (провадження № 61-2583св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження № 61-3782св21), від 29 липня 2022 року у справі № 148/2412/19 (провадження № 61-18085св21)».

Таким чином, відповідач у справі належним чином повідомлений судом про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 12 годину 00 хвилин 14 вересня 2023 року.

Обставини справи, встановлені судом

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 травня 2021 року (справа № 405/5416/20), стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 02.01.2020 року в сумі 10 000 доларів США, що в еквіваленті становить 227 325 гривень та судовий збір в розмірі 2 773,25 грн.

Судовим рішенням у попередній цивільній справі встановлено, що 02.01.2020 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 06.02.2020 року, про що складена та видана розписка. Отриману від ОСОБА_1 позику ОСОБА_2 не повернув.

Судове рішення набрало законної сили 23 червня 2021 року, а 26 липня 2021 року Ленінським районним судом м. Кіровограда видано виконавчий лист 405/5416/20, який пред`явлено стягувачем ОСОБА_1 до примусового виконання.

Згідно з інформацією Кропивницького відділу державної виконавчої служби у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 01.10.2021 року №19107/199-23/3, наданої позивачу ОСОБА_1 на його заяву стосовно сплати ОСОБА_2 заборгованості, повідомлено, що на виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження АСВП № 66414609 з примусового виконання виконавчого листа № 405/5416/20, 2/405/827/20, виданого 26.07.2021 року Ленінським районним судом Кіровоградської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 02.01.2020 року в сумі 10000 доларів США, що в еквіваленті становить 227 325 гривень, та судовий збір в сумі 2773,25 грн. У відповідності до вимог ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем відділу 09.08.2021 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження. Станом на 01.10.2021 року кошти від ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості згідно виконавчого документа на депозитний рахунок відділу не надходили, заборгованість не сплачена.

На час звернення позивача з даним позовом до суду та за період судового розгляду, відповідачем не надано доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу за договором позики від 02 січня 2020 року.

Позиція апеляційного суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду в повній мірі відповідає.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на усій території України.

Конституційний Суд України зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012).

Спір виник за наслідками невиконання грошового зобов`язання, за договором позики. Сума заборгованості за правочином стягнута судовим рішенням від 24.05.2021 року. Однак сторона, предявляючі вимоги у цій справі яка переглядається, ставить питання про стягнення пені, процентів та інфляційних витрат за невиконання умов договору в порядку ст.ст. 625, 549 ЦК.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково виходив з того, що наявні підстави для стягнення трьох процентів річних на грошові кошти за неналежне виконання зобов`язання між сторонами, стягнув 494 долари США 79 центів за період з 07.02.2020 року по 30.09.2021 року, розрахунок здійснених з суми боргу 10 000 доларів США. Позивач просив стягнення за цей же період, однак розрахунок розмежований з початку виникнення прострочення зобов`язання до судового рішення про стягнення боргу за позикою та після судового рішення по дату звернення з даною вимогою 30.09.2023. Тобто період визначений позивачем прийнятий судом, погоджений, застосований принцип нарахування, виходячи з умов правочину долари США, з часу прострочення зобов`язання і до часу звернення в суд з даним позовом, загальна сума стягнення відповідає сумі, що еквівалента вимозі позовної заяви.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на прохальну частину апеляційної скарги щодо ухвалення рішення про задоволення вимоги про стягнення пені та неустойки за договором позики. За положеннями ст. 549 ЦК види неустойки: штраф і пеня. Тобто позивач просить ухвалити рішення за наслідком перегляду в частині вимог про стягнення неустойки, тобто пені, іншого за даною нормою стороною позивача не вимагалося.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних, неустойки та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання, в подальшому судового рішення про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Викладаючи обґрунтування незгоди з судовим рішенням, позивач вказує на вирішенням позову в частині вимоги про стягнення інфляційних втрат, хоча прохальна частина таку вимогу не містить. Апеляційний суд знаходить за необхідне з цього приводу висловитися.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втра, в тому числі і за невиконання грошового зобов`язання, що вирішено судовим рішенням, яке набуло чинності 23.06.2021 року, згідно даних ЄДРСР, тобто до даної дати є невиконання за договором позики, з 23.06.2021 року невиконання грошового зобов`язання за судовим рішенням.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується судовим рішенням від 24.05.2021, за яким стягнуто 10 000 доларів США в еквіваленті 227 325 грн. Фактично за рішенням стягнення відбулося стягнення в іноземній валюті, еквівалент визначено станом на час вирішення спору.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачені правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, може призвести до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих за судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідачів сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Великою Палатою Верховного Суду висловлена правова позиція у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), за якою зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Суд першої інстанції відмовляючи в позові в частині вимоги про стягнення інфляційних втрат правильно вказав, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, стягненню підлягають кошти в іноземній валюті, а саме в доларах США, тобто має бути виконання судового рішення в грошах по курсу національної валюти до курсу долара на час сплати боргу (виконання судового рішення), що не суперечить судовому рішенню, яким вказано про стягнення 10000 доларів США. А відтак відсутні підстави виснувати про знецінення грошей через несвоєчасне повернення боргу.

Щодо вимоги про стягнення неустойки (пені).

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Неустойка за своєю правовою природою є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення пені, суд першої інстанції прийняв до уваги положення законодавства, на яке вказував відповідач поміж вимог Цивільного Кодексу. Так, суд зазначив, що відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. А статтею 3 вищезазначеного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Однак цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. А відтак дія даного Закону, на який посилається позивач, розраховуючи пеню, на спірні відносини не поширюється.

З розрахунку здійсненого позивачем, вбачається, що заявлено про стягнення пені в розмірі 65 531 грн. 03 грн, за весь період прострочення грошового зобов`язання, починаючи з 07 лютого 2020 року по 30 вересня 2021 року, виходячи з суми основного боргу за договором позики від 02 січня 2020 року в розмірі 10 000 доларів США, що еквівалентно 227 325 грн.

Суд першої інстанції також прийняв до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18), за яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також пеню, застосовувати штрафні санкції, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. Відтак право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Також, суд акцентував увагу на висновок Великої Палати ВС, за яким в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Отже, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З врахуванням вищевикладеного, так як договір позики укладений між сторонами 02 січня 2020 року, строком до 06.02.2020 року, нарахування позивачем пені поза межами строку дії договору позики, суперечить правовій позиції Верховного Суду, а відтак в цій частині вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за період з 07.02.2020 року по 30.09.2021 року в розмірі 65 531, 03 грн є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд додатково вказує, що позикодавець має право стягнути з позичальника пеню, тільки за умови наявності в договорі позики, або в розписці пунктів де передбачено стягнення пені в разі невиконання боржником зобов`язань за договором. В разі відсутності таких домовленостей, позикодавець не може претендувати на стягнення цього виду неустойки.

Ні в позові, ні в судовому рішенні в справі № 405/5416/20, ні в апеляційній скарзі не значиться про передбачену сплату пені між сторонами за прострочення умов зобов`язання.

Таким чином у випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то згідно ст. 625 ЦК України він мусить сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. З цього випливає, що позикодавець має право в судовому порядку вимагати повернення всіх сум за договором позики у зв`язку з порушенням умов договору та пред`явлення таких вимог є наслідком невиконання або неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Як зазначалося вище, позикодавець має право отримати відсотки від суми позики відповідно до статті 1048 ЦК, які нараховуються за період від дня отримання коштів позичальником до дня фактичного повернення позики, якщо інше не встановлено укладеним між сторонами договором. 5 жовтня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 463/9914/20, провадження № 61-1664св22 (ЄДРСРУ № 106637530) досліджував питання щодо особливостей стягнення боргу та штрафних санкцій за договором позики. У разі невиконання зобов`язання стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних, відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. Індекс інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті (гривні); 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США; нарахування відсотків за договором позики в іноземній валюті у розмірі облікової ставки Національного банку України є неправомірним та безпідставним.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 лютого 2023 року,- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О.Л. Дуковський

О.А. Письменний