Справа № 183/6793/14
№ 2/183/193/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2023 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д. І.,

секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

22 жовтня 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду з вищезазначеним позовом, на обґрунтування якого посилалося на те, що 11 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DN81AR17370077, на підставі якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 188 634,95 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,80% на місяць (тобто 9,6% річних), з кінцевим терміном повернення до 10 грудня 2014 року.

Зі своєї сторони, Банк виконав всі умови підписаного договору, надав ОСОБА_1 кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 15 вересня 2014 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 824 733,89 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 135 730,48 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 123 784,12 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом 55 647,03 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором 509 572,26 грн.

Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 3 654,00 грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Ухвалою суду від 27 жовтня 2014 року відкрите провадження у справі.

Заочним рішенням від 23 березня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. З ОСОБА_1 користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" стягнуто заборгованість за кредитним договором № DN81AR17370077 від 11 грудня 2007 року в розмірі 824 733,89 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 135 730,48 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 123 784,12 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом 55 647,03 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором 509 572,26 грн., а також судові витрати в сумі 3 654,00 грн, а всього 828 387,89 грн. (вісімсот двадцять вісім тисяч триста вісімдесят сім грн. 89 коп.).

25 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 05 травня 2020 року ОСОБА_1 поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення; заочне рішення суду від 23 березня 2014 року скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

15 липня 2020 року АТ КБ "ПриватБанк" подало до суду відповідь на заяву про перегляд заочного рішення, в обґрунтування якої зазначило, що п. 2.3.1 кредитного договору сторони передбачили право Банку збільшувати розмір процентної ставки в односторонньому порядку, у зв`язку з чим позивачем з 01 лютого 2009 року було прийнято рішення про підвищення процентної ставки з 9,6% до 21,00% річних, про що було повідомлено відповідача ОСОБА_1 листом від 25 грудня 2008 року, атому остання, у разі не згоди з таким рішенням Банком мала право розірвати кредитний договір та з її боку відповідних дій не надходило, що являється підтвердженням про прийняття діючих умов договору. Також Банк надав виписки та меморіальні ордери про часткове погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором на загальну суму 171 157,99 грн.

Ухвалою суду від 09 лютого 2022 року зобов`язано АТ КБ "ПриватБанк" надати на адресу суду первинні документи по обліку сплачених АТ КБ "ПриватБанк" сум та їх зарахування, розподіл між складовими погашення заборгованості (основний борг, проценти, комісії), фактичної оплати відповідачем ОСОБА_1 послуг страхування, перерахування грошових коштів продавцю транспортного засобу, а також підтвердження продажу транспортного засобу Mitsubisi Grandis та їх розподіл між складовими погашення заборгованості.

20 жовтня 2022 року представник відповідача ОСОБА_1 звернулася до суду з письмовими поясненнями, в обґрунтування якої остання наголошувала на тому, що Банком незаконно було підвищено процентну ставку за договором з 9,6% до 21,00% річних, належних доказів повідомлення ОСОБА_1 про підвищення процентної ставки по договору Банком так і не надано. Зазначила, що кредит укладався відповідачем ОСОБА_1 з метою придбання автотранспортного засобу Mitsubisi Grandis, 2008 року випуску, який у відповідності до п. 7.3 даного договору виступає заставним майном в забезпечення виконання нею зобов`язання за договором, а тому у зв`язку із фінансовими труднощами відповідача щодо виконання своїх зобов`язань за договором, ОСОБА_1 передала Банку вказаний транспортний засіб для реалізації та виконання умов договору. Позивачем були надані меморіальні ордери та виписки для підтвердження проведення операції за кредитним договором, зокрема на підтвердження продажу транспортного засобу, з яких вбачається, що відповідач сплатила Банку в рахунок погашення кредиту 342 315,48 грн., вказана сума перевищує розмір основного боргу та відсотків за користування кредитом зазначених в позові. В той же час, просила звернути увагу на те, що Банком на виконання ухвали суду про витребування доказів не було подано інших доказів, а саме інформації щодо розподілу між складовими погашення заборгованості (основний борг, проценти, комісія), а також фактичної оплати позивачем послуг страхування, перерахування грошових коштів продавцю транспортного засобу. Що стосується вимог в частині комісії, посилалася на приписи ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно з якимиумови кредитного договору щодо сплати комісії за супроводження кредиту та за надання кредитних коштів суперечать вимогам законодавства, яке регулює публічний порядок у сфері споживчого кредитування, а тому є нікчемними в силу закону. Щодо вимог в частині стягнення пені, просила відмовити, оскільки Банком не надано суду жодного належного та допустимого доказу, яким чином здійснювалося нарахування пені. У зв`язку з тим, що Банком не доведено розміру заявлених вимог з усіх складових кредитного договору, сторона відповідача просить в позові відмовити.

Ухвалою суду від 07 лютого 2023 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" не з`явився, але надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглядати справу за її відсутності, позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, з обставин, викладених в заяві про перегляд заочного рішення та письмових поясненнях.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані сторонами докази, дійшов такого висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 11 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (правонаступником якого є позивач Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк") та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DN81AR17370077, відповідно до умов якого Банк у вигляді непоновлюваної лінії надав позичальнику кредит строком до 10 грудня 2014 року у розмірі 256 202,52 грн. на наступні цілі: 165 693,00 грн. на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 34,00 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2 договору; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № DN81AR17370077 від 11 грудня 2007 року, договором особистого страхування № DN81AR17370077 від 11 грудня 2007 року на строк до 10 грудня 2008 року в сумі 9 652,51 грн., а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 13 255,44 грн та у розмірі 67 567,57 грн.на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,80% на місяць (тобто 9,6% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагородиу розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 даного договору.

Періодом сплати вважається період з «11» по «15» число кожного місяця. Щомісячний платіж на погашення заборгованості за умовами договору склав 4 048,80 грн., до якого входять заборгованість по кредиту , відсоткам та винагороди (абз. 2 та 3 п. 7.1 Договору).

У пункті 4.1. кредитного договору зазначено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього договору, Банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Пеня у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки також сторонами визначена в п. 7.4 кредитного договору.

Згідно з п. 7.3 Договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає транспортний засіб Mitsubisi Grandis, JMBLRNA4W8Z001175, 2008 року випуску, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки тощо, надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором.

Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір.

У визначені ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Сторонами не заперечується, що під час укладення між сторонами кредитного договору, Банк виконав його умови та надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у зазначеному вище розмірі.

Як зазначалося вище, АТ КБ «ПриватБанк» у позові посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачувала кредит, відсотки та комісію, в результаті чого станом на 15 вересня 2014 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 824 733,89 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 135 730,48 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 123 784,12 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом 55 647,03 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором 509 572,26 грн., що підтверджується розрахунком Банку.

В той же час, сторона відповідача заперечує суму заборгованості за кредитом, вважає її недоведеною Банком.

Вирішуючи питання по суті заявлених вимог в частині заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 55 647,03 грн., суд застосовує наступні норми права.

Як встановлено вище, відповідно до пункту 7.1. кредитного договору № DN81AR17370077 від 11 грудня 2007 року кредитні кошти надаються позичальнику зі сплатою за користування кредитом, зокрема, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 13 255,44 грн та у розмірі 67 567,57 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, щомісячної винагороди у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 даного договору.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент укладення договору, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання кредитних коштів за кредитом чи супроводження кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки, надання кредитних коштів за кредитом є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і супроводження кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) та від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Отже, положення Кредитного договору № № DN81AR17370077 від 11 грудня 2007року щодо права кредитора нараховувати комісію за супроводження кредиту та за надання кредитних коштів, є нікчемними, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, адже, такі умови договору порушують публічний порядок.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що умови пунктів 7.1 Кредитного договору щодо сплати комісії за супроводження кредиту та за надання кредитних коштів суперечать вимогам наведеного вище законодавства, яке регулює публічний порядок у сфері споживчого кредитування, а тому є нікчемними в силу закону, і не підлягають визнанню недійсними, проте, зазначене не має наслідком визнання недійсним договору в цілому.

За таких обставин, в іншій частині Кредитний договір № № DN81AR17370077від 11 грудня 2007 року є чинним та підлягає виконанню сторонами.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у період з 19.12.2007 року по 15 вересня 2014 року в розмірі 123 784,12 грн., суд приходить до такого висновку.

Як вже зазначалося вище, п. 7.1 кредитного договору сторони погодили сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 0,80% на місяць (тобто 9,6% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

В той же час, суд звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користуванням кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19 (провадження № 61-3732св22) зроблено висновок, що: "за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу".

Із розрахунку заборгованості, наданої Банком вбачається, що проценти в розмірі 1 702,29 грн. нараховані за період з 19.12.2007 року по 16.01.2009 року нараховані за ставкою у розмірі 9,6%, що обумовлена в договорі.

Тому з урахуванням наведеного, вимоги про стягнення заборгованості за вказаний період в розмірі 1 702,29 грн. є обгрунтованими.

Що стосується вимог про стягнення процентів за період з 01 лютого 2009 року по 15 вересня 2014 року, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Суд зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як зазначено в правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 127/1673/17 та від 19 лютого 2020 року у справі № 629/737/17.

У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 202/3628/20 (провадження № 61-2378св22) зазначено, що якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

У пункті 2.3.1 кредитного договору зазначено, що Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків Україні і у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому,Банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

За пунктом 2.3.2 кредитного договору за своїм розсудом Банк має право зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. При цьому,Банк протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки надсилає письмове повідомлення позичальникові з наведенням зменшеного розміру процентної ставки й дати, з якої вона встановлюється, що є зміною умов даного договору.

В той же час, у матеріалах справи відсутні допустимі докази належного повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки із 01 лютого 2009 року, зокрема направлення та/або вручення ОСОБА_1 листа-повідомлення про збільшення процентної ставки за кредитом з 9,6% до 21,00 % річних, зв`язку з чим суд вважає, щоБанком не було дотримано процедури повідомлення позичальника про зміну процентної ставки.

Таким чином, суд вважає неправомірним підвищення Банком процентної ставки за користування кредитними коштами за договором № DN81AR17370077 від 11 грудня 2007 року, починаючи з 01 лютого 2009 року до 21,00% на рік.

Так, з розрахунку заборгованості проведеного станом на 15 вересня 2014 року вбачається, що коли процентна ставка не перевищувала 6,9% річних за період з 19.12.2007 року по 16.01.2009 року включно заборгованість по процентах становила 1 702,29 грн., а вже після, як вважає суд, неправомірного підвищення процентної ставки з 01.02.2009 року по 15.09.2014 року до 21,00% на рік, заборгованість по процентах вже становила 123 784,14 грн.

Суд не бере до уваги розрахунок позивача щодо розміру заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 01.02.2009 року по 15.09.2014 року, оскільки вказаний розрахунок в частині нарахування відсотків проведений позивачем з порушенням умов кредитування за підвищеною процентною ставкою.

Уточнений розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 01.02.2009 року по 15.09.2014 року із застосуванням процентної ставки 21,00% на рік в межах строку кредитування, який би суд міг перевірити, визнати його вірним та погодитися з ним позивачем не надано, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 135 730,48 грн., суд зазначає наступне.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Так, упостанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року в справі № 159/2146/15 (провадження № 61-20113св18) зазначено, що: "колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційного суду, як на законність підстави для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини друга, третя статті 212 ЦПК України 2004 року). Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У пункті 2.1.3 кредитного договору від 30 березня 2007 року № k2u4AW01170264 визначено, що позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до пункту 2.2.7 даного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов`язується провадити у випадку не пред`явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України.

Ухвалою суду від 09 лютого 2022 року зобов`язано АТ КБ "ПриватБанк" надати на адресу суду первинні документи по обліку сплачених АТ КБ "ПриватБанк" сум та їх зарахування, розподіл між складовими погашення заборгованості (основний борг, проценти, комісії), фактичної оплати відповідачем ОСОБА_1 послуг страхування, перерахування грошових коштів продавцю транспортного засобу, а також підтвердження продажу транспортного засобу Mitsubisi Grandis та їх розподіл між складовими погашення заборгованості.

Позивачем було надано виписки за період з 19.12.2007 року по 28.02.2022 року, з 25.09.2008 року по 28.02.2022 року, а також меморіальні ордери до вказаних виписок для підтвердження проведення операції за кредитним договором, зокрема на підтвердження продажу транспортного засобу, з яких вбачається, що відповідач сплатила Банку в рахунок погашення заборгованості по кредиту на загальну суму 171 157,99 грн. (36 482,80 грн.+134 675,19 грн.).

В той же час, суд звертає увагу на те, що Банком на виконання ухвали суду про витребування доказів не було подано інших доказів, а саме інформації щодо розподілу між складовими погашення заборгованості (основний борг, проценти, комісія), а також фактичної оплати позивачем послуг страхування, перерахування грошових коштів продавцю транспортного засобу.

Так, приписами ст. 84 ЦПК України визначено, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.

Враховуючи наведене та з огляду на те, що відповідачем фактично сплачено заборгованість на загальну суму 171 157,99 грн., при цьому заборгованість по тілу кредиту згідно розрахунку становить 135 730,48 грн. та відсотки за користування кредитом, що задоволені судом за період з 19.12.2007 року по 16.01.2009 року в сумі 1 702,29 грн., а разом 137 432,77 грн., суд дійшов висновку, що сплачена відповідачем сума 171 157,99 грн. перевищує розмір основного боргу (135 730,48 грн.) та відсотків за користування кредитом задоволених судом (1 702,29 грн.), у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог в цій частині.

В той же час, оскільки Банком не було надано належних та допустимих доказів щодо розподілу між складовими погашення заборгованості (основний борг, проценти, комісія), а також доказів фактичної оплати позивачем послуг страхування, перерахування грошових коштів продавцю транспортного засобу, суд позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок щодо розподілу між складовими заборгованості та визначити їх суму.

Щодо вимог про стягнення пені в розмірі 509 572,26 грн., суд зазначає наступне.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

У пункті 4.1. кредитного договору зазначено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Пеня у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки також сторонами визначена в п. 7.4 кредитного договору.

За наявності встановлення порушення позичальником зобов`язань, передбачених кредитним договором щодо своєчасної сплати щомісячних внесків в рахунок погашення кредиту, перевіряється наявність або відсутність підстав для нарахування пені на підставі пункту 4.1 кредитного договору.

З розрахунку заборгованості вбачається, що Банком нарахована пеня, починаючи з 30.12.2008 року по 15.09.2014 року в сумі 509 572,26 грн.

В той же час суд зауважує, що під час розгляду справи Банком не було надано жодних належних та допустимих доказів щодо розподілу між складовими погашення заборгованості, зокрема доказів, яким саме чином здійснювалося нарахування пені, суд позбавлений можливості провести власний розрахунок та визначити її розмір, у зв`язку з чим відмовляє в задоволенні вимог в цій частині.

Як зазначалося вище, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк".

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Судові витрати покласти на позивача Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк".

Учасники справи:

- позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", , місцезнаходження юридичної особи: м. Київ, вул. Грушевського, 1д;

- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 27 квітня 2023 року.

Суддя Д. І. Городецький