Номер провадження: 22-ц/813/4891/23
Головуючий у першій інстанції Роїк Д. Я.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі в режимі відеоконференції справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та Київської обласної прокуратури на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Київської обласної прокуратури, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Горда В.В. звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Державної казначейської служби України, Київської обласної прокуратури, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суд, посилаючись на те, що 15 січня 2009 року прокуратурою Київської області була порушена кримінальна справа №07-5726 відносно голови наглядової ради ЗАТ «АКВА» ОСОБА_1 за ознаками злочину передбаченого ст. 27, ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України (т. 1, а.с. 1-5).

12 грудня 2022 року Малиновський районний суд м. Одеси вирішив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити та стягнути з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду в розмірі 864000 гривень (т. 1, а.с. 242-250).

02 лютого 2023 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року. Апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, апелянт зазначає, що суд першої інстанції в порушення норм матеріального права дійшов хибного висновку про наявність у позивача права на відшкодування шкоди, завданої громадянинові відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Разом з тим, апелянт наголошує, що у разі задоволення позовних вимог при обрахунку розміру моральної шкоди суд мав брати до уваги саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки відповідно до Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. З огляду на це, апелянт наводить власний розрахунок моральної шкоди. Також, апелянт звертає увагу на те, що позивач не надав доказів для обґрунтування вказаної у позовній заяві суми моральної шкоди та визначив її у досить значному розмірі, який на думку апелянта, є необґрунтовано завищеним. Тому, апелянт просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (т. 2, а.с. 13-19).

13 березня 2023 року ухвалою Одеського апеляційного суду (у складі головуючого судді Ігнатенко П.Я., суддів Воронцової Л.П., Орловської Н.В.) за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України відкрито апеляційне провадження (т. 2, а.с. 39).

30 березня 2023 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, в якому зазначив, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду. Представник позивача вважає, що початок перебігу строку перебування під слідством ОСОБА_1 починається з моменту порушення кримінальної справи 15 січня 2009 року та закінчується набранням чинності виправдувальним вироком 14 січня 2021 року, а отже загальний строк складає 144 місяці. Представник позивача наголошує на тому, що саме дії Київської обласної прокуратури, направлені на притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, визнані незаконними та такими, що призвели до заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди. Тому, представник позивача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення без змін (т. 2, а.с. 62-64).

19 квітня 2023 року до Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Київської обласної прокуратури на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року. Апелянт не погоджується із оскаржуваним рішенням, вважає його таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та грубим порушенням норм процесуального права. Апелянт зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Апелянт наголошує, що за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження реального факту заподіяння моральної шкоди з чітким підтвердженням існування всіх її елементів, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, оскільки виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу на позивача в ході досудового розслідування кримінального провадження №07-5726, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. Тому, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог (т. 2, а.с. 84-97).

28 квітня 2023 року за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження (т. 2, а.с. 132).

Відзив на апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури до апеляційного суду не надходив.

На підставі рішення Вищої ради правосуддя №567/0/15-23 від 30.05.2023 року (зі змінами відповідно до рішення №572/0/15-23 від 31 травня 2023 року), з урахуванням п. 3.9. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28 грудня 2018 року, достроково закінчено відрядження суддів Херсонського апеляційного суду до Одеського апеляційного суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 червня 2023 року, цивільну справу було розподілено колегії суддів під головуванням судді Дришлюка А.І. (т. 2, а.с. 160-161 зворот).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 червня 2023 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (т. 2, а.с. 169-171).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У судовому засіданні, 19 жовтня 2023 року, яке проводилося в режимі відеоконференції, представник позивача проти задоволення апеляційних скарг заперечував та просив їх відхилити. Представник апелянта прокурор Елісашвілі Олена Миколаївна (у залі суду) апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури підтримала та просила її задовольнити. Інші учасники справи до судового засідання, що проводилося в режимі відеоконференції, не приєднувалися, до суду не з`явилися. Про дату, час, місце та порядок розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав позов обґрунтованим, а тому вирішив задовольнити його в повному обсязі (т. 1, а.с. 250).

Апеляційний суд, відхиляючи апеляційні скарги, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 січня 2009 року прокуратурою Київської області порушена кримінальна справа №07-5726 відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ст. 27, ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК України.

30 грудня 2011 року вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України. На підставі ст. 70 КК України призначено засудженому ОСОБА_1 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна та без позбавлення права обіймати певні посаді та відповідно до ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки (т. 1, а.с. 65-68 зворот).

В подальшому справа двічі переглядалася судом апеляційної інстанції та за результатами перегляду направлялася на новий розгляд до суду першої інстанції.

20 грудня 2020 року вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 виправдано за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Вирок набрав законної сили 14 січня 2021 року (т. 1, а.с. 78-86 зворот) та в подальшому не оскаржувався. Таким чином позивач перебував під слідством та судом з 15 січня 2009 року по 14 січня 2021 року, тобто 144 місяці.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Так, порядок відшкодування такої шкоди визначається Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94-ВР).

Відповідно до ст. 1 Закону №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ст. 4 Закону № 266/94-ВР).

Апелянти вважають, що ані в позовній заяві, ані в оскаржуваному рішенні не зазначено про наявність судового рішення, яким би було визнано незаконними дії, рішення чи бездіяльність Київської обласної прокуратури під час кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 . Тому, на думку апелянтів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у позивача права на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (т. 2, а.с. 5, 90-91).

Апеляційний суд відхиляє вказані доводи апелянтів, з огляду на те, що пунктом 1 частини першої статті 2 Закону №266/94-ВР передбачено право на відшкодування моральної шкоди у випадку постановлення судом виправдувального вироку. А отже, за наявності виправдувального вироку, який набрав законної сили, позивач не зобов`язаний доводити незаконність конкретної слідчої чи процесуальної дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, для підтвердження наявності підстав для відшкодування моральної шкоди.

Згідно з ч.ч. 2-3 ст. 13 Закону №266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

За ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 864000 грн. Розрахунок здійснено з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року, що становив 6000 грн відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік». Період, за який позивач просив стягнути вказану суму, з 15 січня 2009 року по 14 січня 2021 року, становить 144 місяці (т. 1, а.с. 51). Тобто, вказаний позивачем розмір моральної шкоди є гарантованим мінімумом та зменшенню не підлягає, з огляду на що доводи апелянтів щодо завищеного розміру моральної шкоди, яку просив стягнути позивач, є неспроможними.

Доводи апелянтів щодо необхідності врахування висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №214/6982/13-ц, від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц, від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17, апеляційний суд відхиляє, у зв`язку з тим, що правовідносини у зазначених справах та у справі, що переглядається, не є подібними.

Таким чином, оскільки доводи апеляційних скарг не спростували висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України, залишаючи без задоволення апеляційні скарги, залишає оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда

Повний текст постанови складений 01 листопада 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк