ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 року м. Чернівці Справа №727/6508/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 серпня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Літвінової О.Г., дата складання повного тексту не зазначена, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, де, крім іншого, просила визначити місце проживання дітей з нею.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.07.2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції про що зроблено актовий запис №514 від 17.05.2012 року, розірвано.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.08.2023 року відмовлено у задоволенні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей.

Не погоджуючись із додатковим рішенням суду сторона позивача подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що таке є незаконним та необґрунтованим. Висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Свої доводи мотивує тим, що за загальним правилом, за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

На підставі наведеного просить ухвалити нове рішення, яким доповнити резолютивну частину рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.07.2023 року положенням про визначення місця проживання дітей з матір`ю.

Провадження №22-ц/822/777/23

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників, які з`явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступного висновку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про визначення місця проживання дітей з позивачкою суд вказав, що відсутність спору між батьками дітей судом встановлено із позовної заяви позивача та визнання позову відповідачем. Таким чином, діти сторін проживають з матір`ю і спору про це не існує.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів вказує наступне.

В силу ч.5 ст.130 ЦПК України перешкод у розгляді справи в суді апеляційної інстанції за відсутності відповідача та його представника колегія суддів не вбачає, оскільки будучи належним чином повідомлений представник відповідача адвокат Жила А.А. не зазначив поважності причин неявки та на виконання вимог ч.4 ст.64 ЦПК України не повідомляв суд про припинення представництва за договором Б/н від 23.06.2023 року.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17 травня 2012 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького МУЮ, актовий запис №514, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 17.05.2012 року (а.с.6).

З позовної заяви вбачається, що крім вимоги про розірвання шлюбу, позивач просила місце проживання дітей визначити з матір`ю (а.с.1-2).

У відповідності до довідки №7726- від 29.03.2022 року ОСОБА_1 взята на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.4).

Згідно відомостей АДП ГУДМС УДМС України в Чернівецькій області вбачається, що ОСОБА_2 був прописаний по АДРЕСА_1 , однак з 21.08.2018 року обліковується по АДРЕСА_2 (а.с.10).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 1 та 4 ст.12 ЦПК України).

За приписами ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що сторони зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, що також свідчить про відсутність спору між сторонами у справі.

Згідно з частинами 2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин 2 і 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Частина 1 та 2 ст.160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частин 1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Водночас, у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 Верховний суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Отже, Верховний суд дійшов правового висновку про суддівський розсуд або суддівську дискрецію, що визначається як повноваження, надане особі, яка володіє владою вибирати між двома чи більше альтернативами, коли кожна з альтернатив законна, тобто свідомо надає суду право на окреслену певними межами закону свободу діяльності, надаючи йому тим самим право на розсуд. Це право стає елементом компетенції суду, свого роду суб`єктивним правом.

Метою дискреційних повноважень суду є практична та реальна імплементація принципу «верховенства права» в суспільне та державне життя.

У зв`язку з цим застосування такого фундаментального принципу, як «верховенство права», не повинно обмежуватись лише правотворчістю, а саме встановленням ефективних правових процедур відправлення правосуддя. Цей принцип повинен реалізовуватися при здійсненні правосуддя, яке має бути спрямоване на максимально чітке, зрозуміле і якісне виконання процесуальних норм, забезпечення вільного доступу до правосуддя усіх громадян.

Одним з важливих аспектів реалізації принципу верховенства права є уникнення надмірної та штучної бюрократизації судового процесу, що перешкоджає реалізації мети правосуддя загалом та унеможливлює панування верховенства права. Проте, головним є те, що прийняття суддею певного рішення у межах його дискреційних повноважень повинно ґрунтуватися передусім на об`єктивному та загальному принципі верховенства права.

Доводами апеляційної скарги підтверджується, що суд першої інстанції, будучи наділений дискреційними повноваженнями в силу закону щодо залишення проживати неповнолітніх дітей колишнього подружжя одними із них, при обставинах, коли спору про це не має, але мати дітей разом із ними внаслідок війни з російською федерацію тимчасово перебуває (проживає) у відмінному від постійного проживання населеному пункті зі статусом внутрішньо переміщеної особи (ВПО), а батько дітей з 2018 року зареєстрований окремо від них, - не мотивував належним чином своє рішення про відмову у задоволенні такої вимоги, обмежившись висновком про відсутність спору.

За обставинами цієї справи об`єктивно вбачається, що залишення проживати дітей разом із матір`ю полегшить останній реалізовувати права та виконувати обов`язки щодо них, зокрема приймати рішення щодо повернення за сприятливих обставин разом із ними без узгодження із батьком на постійне місце проживання.

Про те, вимога про визначення місця проживання дітей може розглядатися за наявності спору між батьками та з обов`язковим залученням органу опіки та піклування одночасно із поданням суду відповідного висновку, що в рамках цієї справи не мало місце.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, що стало підставою для винесення постанови суду про скасування додаткового рішення суду та ухвалення нового про часткове задоволення вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове.

Позовну вимогу ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей задовольнити частково.

Залишити неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживати з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /І.М. Литвинюк, І.Б. Перепелюк/

З оригіналом згідно: суддя І.Н. Лисак