Номер провадження: 22-ц/813/4687/23
Справа № 947/1938/22
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Гуденка Д.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач Київська районна адміністрація Одеської міської ради

представник відповідача Клименко І.В.

третя особа Комунальне підприємство «Житловий-комунальний сервіс «Вузівський»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Луняченка В.О., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство Житлово-комунальний сервіс Вузівський про визнання права користування житловим приміщенням, -

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

До Київського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 з вимогами про визнання за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у 1998 році, коли була неповнолітньою, переїхала до опікуна, зі збереженням права користування спірною квартирою, але після досягнення повноліття та повернення у 2007 році до постійного проживання у квартирі АДРЕСА_1 , не перереєструвала місця свого проживання, а тому після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її сестри ОСОБА_3 , яка була наймачем вказаною квартири, не може переукласти договір найма.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа: комунальне підприємство « Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» про визнання права користування житловим приміщенням задоволено.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що з наданих позивачем доказів, які не спростовані стороною відповідача, місцем постійного проживання позивачці, починаючи з 2008 року, є саме квартира АДРЕСА_1 , право на проживання в якої у неї залишилось після тимчасового переселення до свого опікуна.

Суд вважає не доведеним заперечення представника відповідача по наявність у позивачці іншого постійного місяці проживання, так як сам факт наявності у її власності квартири, не свідчить про те, що вказана квартира використовується саме як місце проживання, а тому до даних правовідносин не можливо застосовувати вимоги ст. 107 ЖК, якою визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Одночасно із цим за змістом вимог вказаної статті у зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з таким рішення суду представник Київської районної адміністрації Одеської міської ради звернувся з апеляційною скаргою в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням відмовити у повному обсязі. Зазначає, що рішення Київського районного суду м. Одеси є необґрунтованим, прийнятим без дослідження усіх обставин, які мають суттєве значення у даному спорі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що відповідно до відомостей зазначених у паспорті ОСОБА_1 , місце проживання з 29.08.2011 р. зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Також зазначено, що позивачка не надала жодних доказів отримання згоди наймачів на вселення та реєстрацію у спірну квартиру. Відсутність реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_3 свідчить про відсутність згоди основних квартиронаймачів на реєстрацію і проживання позивача у спірній квартирі.

Також вказано, що рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у позивача залишилося право проживання у спірній квартирі після тимчасового переселення до свого опікуна. Однак, вказаний факт не є підставою для укладення Київською районною адміністрацією Одеської міської ради з ОСОБА_1 договору найму житлового приміщення. Оскільки за життя, будучи наймачем спірної квартири, ні ОСОБА_4 (бабуся), ні ОСОБА_3 (мати), ні ОСОБА_3 (сестра), а ні сам позивач після досягнення повноліття не ставили питання щодо реєстрації позивача в житловому приміщенні та щодо приватизації зазначеного житла. На день смерті ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1 не належала на праві власності, а тому не входить до спадщини, а право користування цією квартирою також не передається у спадок, вони мали лише право користування нею.

З моменту повернення до спірної квартири за період сумісного проживання з 2008 року позивач як член сім`ї наймача за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживали разом з ним, мав достатньо часу вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, проте цього здійснено не було.

Оскільки позивач має на праві користування інше житло, в якому зареєстрована, а у зв`язку з тимчасовим користуванням спірною квартирою, наймачем якої були бабуся, а потім сестра позивача, в останньої не виникло самостійного права користування спірним житлом, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку при задоволенні позову.

Установивши, що позивач була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої вона є після смерті ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від31.08.2009 року, тобто зберігала постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, з реєстраційного обліку у якому не знялася, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що позивач може бути визнана такою, що відповідно до встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК України порядку набула право користування спірною квартирою.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження №61-2333 Ісв 19), від 03 лютого 2021 року в справі №643/3624/16 (провадження № 61-5000св19), від 01 вересня 2021 року в справі №641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

На думку райадміністрації позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт постійного та тривалого проживання у спірній квартирі, так як Акт, датований 08.11.2021 роком, підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_4 , не може свідчити про те, що ОСОБА_1 постійно проживає у спірній квартирі. Ведення спільного господарства із квартиронаймачами, щодо участі у витратах та утримання спірної квартири, то в матеріалах справи містяться докази лише шести чеків від 20.08.2020 р. та двох від 20.11.2020 р., 21.01.2021р. про сплату комунальних послуг. Щодо відсутності у позивача іншого житла, то навпаки ОСОБА_6 вказала у своєму позові та надала суду докази того, що вона зареєстрована у іншому жилому приміщенні, зокрема в квартирі свого дідуся за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорту, яка належить їй на праві власності.

Позиція позивача у справі.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представником позивача було надано відзив на апеляційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради, відповідно до якого просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2022 року залишити без змін.

В обґрунтування відзиву зазначено, що рішення першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не містить підстав для його скасування.

Апелянт посилається на те, що: ОСОБА_1 , з січня 2008 року повернулася у квартиру АДРЕСА_1 та продовжила проживати разом з бабусею ОСОБА_4 та сестрою ОСОБА_3 , однак доказів отримання згоди наймачів на вселення та реєстрацію у спірній квартирі, не надано.

Зазначене посилання неспроможне, оскільки ОСОБА_1 проживала постійно та була зареєстрована позивач в спірній квартири з моменту народження, з 1990 року, і проживає по теперішній час, що досліджувалося судом першої інстанції та було встановлено в ході розгляду справи.

ОСОБА_1 не проживала у спірному приміщення тимчасово (вісім років) у зв`язку із встановленням над нею опіки після смерті матері. На момент повернення у спірну квартиру в січні 2008 року, позивач зберігала право користування жилим приміщенням в квартирі та була в ній зареєстрована (аркуш 11 паспорту ОСОБА_1 ). Отже, на час повернення та вселення позивача згода інших мешканців квартири не була необхідна.

Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Зареєструвалася ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_5 лише у 2011 році, тобто після спливу трьох років з повернення до свого житла, для укладення договорів на обслуговування квартири, зокрема для визначення розміру комунальних платежів у зв`язку із відсутністю у квартирі лічильників. Із спірної квартирі позивач при зміні місця реєстрації не виїжджала, продовжувала проживати в ній і нести відповідні витрати по її утриманню.

Належність позивачці на праві власності іншої квартири АДРЕСА_5 , яку вона отримала у спадок після смерті дідуся, не позбавляє її права користування житловим приміщенням у спірній квартирі АДРЕСА_1 . Такої підстави для втрати права користування житловим приміщенням як - отримання іншої квартири у власність, законодавство України не передбачає.

Апелянт навмисно ототожнює поняття «постійне місце проживання» з поняттям «набуття нерухомого майна у власність в порядку спадкування» з метою створювання штучних порушень судом першої інстанції норм права (статті 65 ЖК України) та можливістю посилання на аналогічні висновки Верховного Суду.

Насправді, висновки Верховного суду, викладені в постановах від 12 квітня 2021 року у справі №127/26104/18, від 03 лютого 2021 року у справі №643/3624/16, від 01 вересня 2021 року у справі №641/7103/19, на які посилається апелянт, не є аналогічними.

На час повернення ОСОБА_1 до свого постійного житла (спірної квартири) в 2008 році, вона зберігала право користування ним та не потребувала згоди інших членів сім`ї.

З народження та до 2011 року, в тому числі на момент 2008 року, позивач була зареєстрована в спірній квартирі, та з народження і по теперішній час постійно проживає в спірній квартирі.

Також апелянт посилається на те, що в матеріалах справи містяться недостатньо доказів участі позивача в утриманні спірної квартири, а саме лише шість чеків від 20.08.2020 року та два від 20.11.2020 року, 21.01.2021 року про сплату комунальних послуг.

Такий висновок не є доречним. Всі оплати проводяться на ім`я особи, на яку відкрито особовий рахунок, незалежно від того хто є платником. Тому таких квитанцій дійсно не багато. Але, зазвичай таких квитанцій взагалі немає. Тому наявність або відсутність квитанцій саме на ім`я платника комунальних послуг не є прямим доказом участі в утриманні квартири.

Останній наймач спірної квартири за договором ОСОБА_7 померла в травні 2021 року, і відсутність боргів на по оплаті комунальних послуг станом на

01.01.2022 року (довідка наявна в матеріалах справи і досліджувалася судом першої інстанції), є основним доказом участі позивача в утримання спірної квартири. Всі оплати після смерті ОСОБА_7 також проведені на її ім`я.

Щодо явки сторін.

Представники сторін зявились до суду та надали суду свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК УРСР).

Відповідно до матеріалів справи колегією суддів встановлено, що розпорядженням на підставі рішення виконкому Київської райради народних депутатів №945 від 16.12.1994 про переоформлення лицевого рахунку запропоновано відкрити лицевий рахунок ОСОБА_8 на займану нею житлове приміщення, яка складається із однієї кімнати, площею 19,0 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 , з правом заключити договір-найму цього житлового приміщення. Склад сім`ї три людини: ОСОБА_8 , дочка - ОСОБА_1 , дочка - ОСОБА_3 (а.с. 15).

Розпорядженням виконавчого комітету Київської районної адміністрації Одеської міської ради №480 від 13.04.1998 року опікуном неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 було призначено її діда ОСОБА_9 , та визначено місцем її проживання квартира опікуна із збереженням права користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с 17).

Після досягнення повноліття позивачки ОСОБА_1 , у січні 2008 року, вона повернулась проживати до спірної квартири, в якій проживала її бабуся ОСОБА_4 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ), а після повернення з місця позбавлення волі у 2009 року і сестра позивачки ОСОБА_3 , яка була зареєстрована за вказаною адресою як відповідальний наймач ( а.с 19).

Згідно акту про проживання, складеним сусідами 08.11.2021 року ОСОБА_1 на теперішній час проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , також вона здійснює оплату комунальних послуг (а.с 24).

Згідно акту від 23 вересня 2022, складеного сусідами, ОСОБА_1 проживала в квартирі АДРЕСА_6 , з 1998 по 2008 роки зі своїм дідусем ОСОБА_5 , в січні 2008 року ОСОБА_1 переїхала жити до своєї бабусі ОСОБА_10 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 79).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 ( а.с 23).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи за нею право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачка проживала в даному житлову приміщенні як член сім`ї померлого наймача, набула рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, на теперішній час проживає в квартирі та виконує обов`язки наймача після смерті попередніх наймачів, а тому має законні підстави користуватись спірною квартирою відповідно до чинних норм Житлового кодексу України.

Однак, колегія судів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи, наданими сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права, та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції від не відповідає.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

За особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

Встановлено, що згідно відомостей зазначених у паспорті ОСОБА_1 , її місце проживання з 29.08.2011 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої вона є після смерті ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.08.2009 року. Тобто ОСОБА_1 зберігає постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, що є істотною обставиною для вирішення даного спору.

Оскільки, позивач має на праві користування інше житло, в якому зареєстрована, та у зв`язку з тимчасовим користуванням спірною квартирою, наймачем якої була її бабуся ОСОБА_10 , в останньої не виникло самостійного права користування спірним житлом.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 не надала жодних доказів отримання згоди наймачів на вселення та реєстрацію у спірну квартиру.

Так, за життя, будучи наймачем спірної квартири, ні ОСОБА_4 (бабуся), ні ОСОБА_3 (мати), ні ОСОБА_3 (сестра), а ні сама позивачка після досягнення повноліття не ставили питання щодо реєстрації останньої в житловому приміщенні та щодо приватизації зазначеного житла. На день смерті ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1 не належала на праві власності, а тому не входить до спадщини, а право користування цією квартирою також не передається у спадок, вони мали лише право користування нею.

Відсутність реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_3 , свідчить про відсутність згоди основних квартиронаймачів на реєстрацію і проживання позивача у спірній квартирі.

З моменту повернення до спірної квартири за період сумісного проживання з 2008 року позивач як член сім`ї наймача за наявності згоди наймача та інших членів сім`ї, які проживали разом з ним, мала достатньо часу вимагати визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, проте цього здійснено не було.

Отже, посилання позивача в тому, що вона вселилась в спірну квартиру з дотриманням правил, передбачених нормами статей 65, 64 ЖК України є безпідставними та не доведені нею належними доказами.

Та обставина, що позивач фактично спільно проживала у спірній квартирі разом із її наймачем, не свідчить про дотримання нею передбачених законом правил про вселення в спірну квартиру та про набуття права користування даною квартирою.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої вона є, тобто зберігає постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, з реєстраційного обліку у якому не знялася, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що позивач може бути визнана такою, що відповідно до встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК України порядку набула право користування спірною квартирою.

Позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт постійного та тривалого проживання у спірній квартирі, так як Акт, датований 08.11.2021 роком, підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_4 , не може свідчити про те, що ОСОБА_1 постійно проживає у спірній квартирі. Ведення спільного господарства із квартиронаймачами, щодо участі у витратах та утримання спірної квартири, то в матеріалах справи містяться докази лише шести чеків від 20.08.2020 р. та двох від 20.11.2020 р., 21.01.2021р. про сплату комунальних послуг сестрою позивачки та тільки один чек нею. Крім того в акті не зазанчено адреси осіб які підтвердили проживання позивачки.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Апеляційним судом враховано, що під час апеляційного перегляду справи дотримано принцип пропорційності правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

За всіма встановленими обставинами неможливо стверджувати, що внаслідок відмови у позові позивач втратить єдине доступне їй житло, так як відповідно до матеріалів справи позивачка має у власності інше житло.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позовних вимог. Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради задовольнити. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2022 року скасувати, та прийняти нове судове рішенням, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство Житлово-комунальний сервіс Вузівський про визнання права користування житловим приміщенням відмовити.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови. Повний текст постанови складено 20 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В.Назарова

Ю.П. Лозко