Єдиний унікальний номер судової справи: 490/2743/20
Провадження №22-ц/812/1068/23 Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

30 жовтня 2023 року м. Миколаїв справа № 490/2743/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Кірюхіним Олегом Михайловичем, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2023 року, ухвалене у складі головуючої судді Шолох Л.М. в приміщені цього суду в м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-банк», ОСОБА_3 про визнання припиненою поруки,

встановив:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа- банк», ОСОБА_3 про визнання припиненою поруки.

Позовна заява мотивована тим, що 01 жовтня 2007 року на забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором від 01 жовтня 2007 року № 640/582-К582 між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого з 15 жовтня 2019 року є АТ «Альфа-Банк», було укладено договір поруки №640/582-П582/1, за яким вона зобов`язалась перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2015 року у справі №490/9045/14-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» з позивача стягнуто 1 201 624, 13 грн заборгованості за договором.

Оскільки після 01 жовтня 2017 року відповідачі, без її згоди, 21 жовтня 2008 року збільшити процентну ставку за основним зобов`язанням з 12,7 % до 14 %, а з 06 липня 2010 року ще до 14,65 % з одночасним збільшенням строку виконання цього зобов`язання на 5 років, то в силу положень частини першої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) порука, яка виникла на підставі вищезгаданого договору поруки, є припиненою.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати припиненою поруку за договором поруки від 01 жовтня 2007 року № 640/582- П582/1, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 та нею.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач у справі не довів наявності окремого спору, а отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності. Натомість у діях позивача вбачається прагнення переглянути в межах цієї справи судові рішення, прийняті в іншій справі № 490/9045/14-ц, що є неприпустимим.

З огляду на викладене, суд не прийняв до уваги посилання позивача на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2015 року у справі №490/2364/2015.

Суд вважав, що позивач не довів порушення свого права або інтересу, у зв`язку із чим відмовив у позові.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивачка ОСОБА_4 , діючи через свого представника адвоката Кірюхіна О.М., подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову та відшкодування сплаченого судового збору на загальну суму 2 102 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2015 року у справі №490/9045/14-ц з неї помилково стягнуто заборгованість за кредитним договором. Про розгляд справи позивач не знала та судом при розгляді цієї справи не досліджувалися питання припинення поруки у зв`язку зі змінами відповідачами без її згоди зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності. Ураховуючи викладене, на підставі частини першої статті 559 ЦК України порука є припиненою. Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості з поручителя не позбавляє позивачку права на звернення до суду з вимогою про припинення поруки. Посилалася на відповідні постанови Верховного Суду.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачами не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи №490/9045/14-ц, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Суд встановив, 01 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір кредиту №640/582-К582, за яким останній отримав грошові кошти в сумі 90 376 доларів США зі сплатою 12,7 процентів річних з кінцевий терміном погашення заборгованості 30 вересня 2032 року.

Цього ж дня, 01 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 укладено договір поруки № 640/582-П/582/1 (далі Договір поруки).

Відповідно до п.1.1 Договору поруки Поручитель зобов`язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов`язання щодо повернення суми Кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку, передбаченому Договором кредиту № 640/582-К582 від 01 жовтня 2007 року.

Додатковою угодою до Договору кредиту № 1 від 01 жовтня 2008 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , сторони домовилися, що 20 жовтня 2008 року встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 14,0 процентів річних.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2015 року, у справі № 490/9045/14-ц задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» та стягнуто з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором в сумі 1 201 624 грн 13 коп.

Рішення набрало законної сили 31 липня 2015 року.

З Єдиного державного реєстру судових рішень суд встановив, що ОСОБА_1 оскаржила це рішення до суду апеляційної інстанції. Однак, ухвалою судді апеляційного суду Миколаївської області від 29 квітня 2016 року апеляційну скаргу повернуто у зв`язку із не усуненням її недоліків.

Зі змісту дослідженої судом апеляційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2015 року у справі №490/9045/14-ц, слідує, що позивач ОСОБА_1 обґрунтовувала свої доводи припиненням поруки у зв`язку зі змінами відповідачами без її згоди зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності.

Надалі позивач у справі ОСОБА_1 зверталася до суду із заявою про відстрочення виконання заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2015 року, до розгляду її заяви про перегляд цього рішення за нововиявленими обставинами, а також про визнання поруки припиненою. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року, відмовлено у задоволенні заяви.

Відтак, суд встановив, що заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2015 року набрало законної сили та підлягає виконанню.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

У частині першій статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною першою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою.

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що забезпечені зобов`язання поручителя не припинилися, при чому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості з поручителя не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи - боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України).

Такі правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67 цс 20).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання припиненою поруки, оскільки ухвалення заочного рішення Центральним районним судом м. Миколаєва 20 липня 2015 року у справі № 490/9045/14-ц про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, оскільки цей позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 мала захищати свої права при розгляді справи № 490/9045/14-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором від 01 жовтня 2007 року, заперечуючи проти позову та доводячи обставини щодо припинення поруки, тому що неприпустимим є ініціювання окремого судового процесу з метою перегляду у межах нової справи судового рішення, прийнятого в іншій справі.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом при розгляді справи № 490/9045/14-ц не досліджувалися питання припинення поруки, на увагу не заслуговують, оскільки такі обставини підлягали доведенню при розгляді справи № 490/9045/14-ц .

Доводи апеляційної скарги про припинення поруки згідно з частиною першою статті 559 ЦК України є безпідставними, тому що питання щодо правомірності поруки вирішувалося при розгляді справи № 490/9045/14-ц, унаслідок чого у суду відсутні правові підстави для її повторної переоцінки.

Посилання апеляційної скарги на постанови Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі №705/3113/15, від 19 червня 2018 року у справі №910/7389/17, від 29 травня 2019 року у справі №910/11429/18, Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі №569/11865/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц, на увагу не заслуговують, оскільки незалежно від того, чи перераховані усі постанови, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що відповідає положенням частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Колегія суддів апеляційного суду вважає помилковим посилання заявника на незастосування судом першої інстанції висновків, що зазначені у вищезазначених постановах Верховного Суду, Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. У вищезазначених справах та у справі, яка переглядається, різні зміст позовних вимог та фактичні обставини, зокрема, у наведених справах спір стосувався заборгованості за кредитним договором поручителя, за яким не ухвалювалось рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, на думку колегії суддів відсутні підстави для врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. Посилання в рішенні суду на положення частини першої статті 417 ЦПК України дійсно є помилковим у даній справі, проте правильність його висновків не спростовує та не є підставою для скасування рішення суду і задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, тому доводи апеляційної скарги про стягнення судового збору на увагу не заслуговують, так як апеляційний суд розподіл судових витрат не здійснює.

Керуючись статтями 367, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Кірюхіним Олегом Михайловичем, залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2023 року