У х в а л а

08 листопада 2023 року

м. Київ

Справа № 686/25511/20

Провадження № 14-145зц23

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Мартєва С. Ю.,

суддів Банаська О. О., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Кишакевича Л. Ю., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,

перевіривши заяву ОСОБА_1 про здійснення контролю за виконанням судового рішення у справі № 686/25511/20 за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Міністерства юстиції України, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 000,00 грн.

Позов мотивував тим, що 06 вересня 2017 року його затримали за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 189 Кримінального кодексу України.

Послався на те, що під час розгляду в суді питання про застосування запобіжного заходу ОСОБА_1 помістили в металеву клітку, також щодо нього застосовували кайданки. Унаслідок незаконних слідчих дій органу державної влади позивач зазнав душевних страждань і приниження, були порушені його честь і гідність, він потерпів від нелюдського поводження.

Рішенням від 04 лютого 2021 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у позові відмовив.

Мотивував рішення тим, що в цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, який наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах. Міністерство юстиції України не є тим органом державної влади, що наділений повноваженнями реалізовувати від імені держави права та обов`язки у правовідносинах, які пов`язані з порядком судового розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу щодо підозрюваного, не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність і досудове розслідування.

Зазначив, що ОСОБА_1 заявив позов до Міністерства юстиції України, яке є неналежним відповідачем у справі, то ці вимоги не підлягають задоволенню.

Постановою від 10 серпня 2021 року Хмельницький апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 лютого 2021 року змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції своєї постанови.

Решту рішення залишив без змін.

Постанову мотивував тим, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що відносно ОСОБА_1 вчинені неправомірні дії, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із завданням йому шкоди.

Виходив з недоведеності складу цивільного правопорушення відносно ОСОБА_1 , що є юридичною підставою відповідальності держави України перед ним за завдані збитки, а тому вважав позов необґрунтованим.

Постановою від 03 серпня 2022 року Верховний Суд касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 лютого 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року скасував та ухвалив нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до держави України в особі Міністерства юстиції України, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди задовольнив частково.

Стягнув з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 000,00 грн.

Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції щодо суб`єктного складу учасників справи, зазначив, що відповідачем у справі є держава Україна, а не орган, діями чи бездіяльністю якого було завдано шкоду при здійсненні ним своїх повноважень.

Виходив з того, що протиправне утримання ОСОБА_1 у гратчастому, а не скляному загородженні в залі судового засідання мало об`єктивно принизливий характер, несумісний із стандартами цивілізованої поведінки, як таке становило образу людської гідності, чим спричинило йому моральну шкоду, на що не звернули увагу суди першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 надіслав до Великої Палати Верховного Суду заяву про здійснення контролю за виконанням судового рішення у справі № 686/25511/20 за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Офісу Генерального прокурора, за участю третіх осіб: Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, про відшкодування шкоди.

Заяву мотивував тим, що контроль за виконанням рішення суду є імперативним приписом Конституції України для суду, яка зобов`язує суди його здійснювати.

Велика Палата Верхового Суду вважає, що у прийнятті заяви необхідно відмовити та повернути її заявнику.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 і № 29465/04, § 24).

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Вичерпний перелік підстав для передання справи до Великої Палати Верховного Суду встановлює стаття 403 ЦПК України. Рішення про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 вказаного кодексу у цій справі міг прийняти тільки Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду. Велика Палата Верховного Суду позбавлена можливості самостійно вирішити питання про передання справи собі на розгляд.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у визначених випадках повноважна переглядати судові рішення за нововиявленими чи виключними обставинами (абзац другий частини тринадцятої статті 33, частина дев`ята статті 34, стаття 423 ЦПК України).

Інститут судового контролю за виконанням судових рішень, ухвалених за правилами цивільного судочинства, передбачений у Розділі VII ЦПК України. За змістом частини першої статті 448 ЦПК України скарги, подані у порядку судового контролю, розглядає суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Велика Палата Верховного Суду у справі № 686/25511/20 не була судом першої інстанції та не має повноважень для прийняття та розгляду заяви заявника. Інакше кажучи, для розгляду останньої Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом.

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

За відсутності юридичної підстави для розгляду заяви у її прийнятті необхідно відмовити та повернути заявнику. Така відмова не порушує право останнього на доступ до суду, оскільки процедура здійснення судового контролю чітко визначена у Розділі VII ЦПК України та є доступною.

Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, частиною третьою статті 182, частиною першою статті 260, частиною другою статті 261, статтями 403, 404, ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

У Х В А Л И Л А :

1. Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду заяви ОСОБА_1 про здійснення контролю за виконанням судового рішення у справі № 686/25511/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди.

2. Заяву та додані матеріали повернути ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. Ю. Мартєв

Судді О. О. Банасько Л. М. Лобойко

Ю. Л. Власов К. М. Пільков

І. А. Воробйова О. Б. Прокопенко

І. В. Григор`єва О. М. Ситнік

М. І. Гриців І. В. Ткач

Д. А. Гудима О. С. Ткачук

Ж. М. Єленіна В. Ю. Уркевич

І. В. Желєзний Є. А. Усенко

Л. Ю. Кишакевич Н. В. Шевцова

Г. Р. Крет