Постанова

Іменем України

20 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 686/26628/20

провадження № 61-664св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Креді Фінанс Актив»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний виконавець Хмельницького обласного округу Лабчук Роман Михайлович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Креді Фінанс Актив» на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2022 року у складі судді Стефанишина С. Л. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Янчук Т. О., Ярмолюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Креді Фінанс Актив» (далі - ТОВ «Креді Фінанс Актив») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний виконавець Хмельницького обласного округу Лабчук Р. М. (далі - приватний виконавець Лабчук Р. М.), про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява обґрунтована тим, що 09 жовтня 2009 року між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укоопспілка» (далі - ПАТ АБ «Укооспілка») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 1, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 250 000,00 грн зі сплатою 22 % річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення до 08 листопада 2011 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у цивільній справі від 28 жовтня 2010 року (справа № 2-8667/10), яке набрало законної сили 22 грудня 2010 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укоопспілка» заборгованість за договором кредиту у розмірі 283 763,41 грн, та на відшкодування судових витрат 1 820,00 грн.

Постановою державного виконавця Першого міського відділу державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження № 30672082 з примусового виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у цивільній справі від 28 жовтня 2010 року.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 травня 2019 року (справа № 2-8667/2010) замінено стягувача у справі № 2-8667/2010 з ПАТ АБ «Укоопспілка» на його правонаступника - ТОВ «Креді Фінанс Актив».

У ході примусового виконання рішення суду приватним виконавцем Лабчуком Р. М. встановлено, що рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2010 року, виконано частково, шляхом примусової реалізації 1/2 частки нежитлового приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 . Залишок заборгованості ОСОБА_1 складає 152 398,06 грн.

Також встановлено, що 08 грудня 2011 року ОСОБА_1 уклала договір дарування квартири АДРЕСА_2 зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новіковою Л. В. (далі - приватний нотаріус Новікова Л. В.) та зареєстрований у реєстрі за № 12681, яку надалі успадкувала ОСОБА_4 .

Посилаючись на те, що договір дарування від 08 грудня 2011 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, позивач просив визнати вказаний договір дарування недійсним.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2022 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 29 листопада 2022 року, у задоволенні позовних вимог ТОВ «Креді Фінанс Актив» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що позивач не довів, що укладенням оспорюваного правочину порушено його права, та відмовив у задоволенні позову за необґрунтованістю.

Суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що ОСОБА_1 відчужила належну їй квартиру АДРЕСА_2 матері - ОСОБА_3 , після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за договором кредиту. Однак вказане не дає підстав для висновку, що укладення правочину спрямоване на уникнення виконання рішення суду, оскільки у власності ОСОБА_1 перебувало інше нерухоме майно, яке вона передала в іпотеку ПАТ АБ «Укоопспілка» з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 09 жовтня 2009 року № 1.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

ТОВ «Креді Фінанс Актив» у січні 2023 року засобами поштового зв`язку подало касаційну скаргу на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 13 травня 2020 року у справі № 372/3541/16-ц, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, від 13 квітня 2022 року у справі № 757/62043/18-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи питання про наявність підстав про визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), суди попередніх інстанцій не врахували, оспорюваний договір містить всі ознаки фраудаторного правочину, а смее: ОСОБА_1 уклала договір дарування квартири АДРЕСА_2 , від 08 грудня 2011 року вже після ухвалення рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2010 року про стягнення заборгованості за договором кредиту; договір дарування квартири є безвідплатним, укладений між дочкою та матір`ю (близькими родичами), після відчуження квартири, у власності відповідачки залишилась лише 1/2 частина приміщення, яке перебувало у іпотеці.

Зазначене дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження нерухомого майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на належне їй нерухоме майно, а оскаржуваний правочин містить ознаки фраудаторного.

Відзиви на касаційну скаргу ТОВ «Креді Фінанс Актив» станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ТОВ «Креді Фінанс Актив» передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 686/26628/20 із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області районного суду та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У лютому 2023 року матеріали справи № 686/26628/20 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,

а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанційвстановили, що 09 жовтня 2009 року між ПАТ АБ «Укоопспілка» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 1 про надання кредиту в сумі 250 000,00 грн зі сплатою 22 % річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення до 08 листопада 2011 року. Зобов`язання за цим кредитним договором ОСОБА_1 належно не виконувалися.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 28 жовтня 2010 року у цивільній справі № 2-8667/10 стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укоопспілка» 283 763,41 грн заборгованості за кредитним договором та 1 820,00 грн судових витрат. Рішення набрало законної сили 22 грудня 2010 року.

31 січня 2011 року на підставі цього рішення суду видано виконавчий документ.

08 грудня 2011 року ОСОБА_1 уклала договір дарування квартири АДРЕСА_2 зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новіковою Л. В., зареєстрований у реєстрі за № 12681.

11 січня 2012 року державним виконавцем Першого міського відділу державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження № 30672082.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Хомутенко О. В., від 06 квітня 2018 року, зареєстрованим у реєстрі за № 334, квартиру отримала у спадок ОСОБА_2 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 травня 2019 року у справі № 2-8667/2010 замінено стягувача у справі № 2-8667/2010 з ПАТ АБ «Укоопспілка» на його правонаступника - ТОВ «Креді Фінанс Актив».

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 жовтня 2019 року у справі № 2-8667/2010 поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання, видано дублікат виконавчого документа.

11 листопада 2019 року приватним виконавцем Хмельницького обласного виконавчого округу Лабчуком Р. М. відкрито виконавче провадження № 60567305 з примусового виконання Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у цивільній справі від 28 жовтня 2010 рокупро стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Креді Фінанс Актив» заборгованості за кредитним договором в сумі 283 763,41 грн.

В ході примусового виконання рішення суду приватним виконавцем Лабчуком Р. М. встановлено, що вказане рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укоопспілка», правонаступником якого є ТОВ «Креді Фінанс Актив», виконано частково, заборгованість погашена у сумі 88 178,58 грн, шляхом примусової реалізації 1/2 частки нежитлового приміщення, за адресою:, АДРЕСА_1 , в порядку виконання рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 25 вересня 2014 року у справі № 686/1916/14-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Залишок заборгованості за кредитним договором від 09 жовтня 2009 року № 1 складає 152 398,06 грн, що підтверджуються відповідною випискою з рахунку боржника ОСОБА_1 від 05 жовтня 2020 року.

Правове регулювання

У вказаній справі предметом позову є визнання недійсним договору дарування квартири від 08 грудня 2011 року, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України), недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) та з підстав його фіктивності (стаття 234 ЦК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Позивач має право звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підстави визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 372/3541/16-ц, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, на які посилався заявник у касаційній скарзі.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зазначено, на яку посилався заявник у касаційній скарзі, що «фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суди попередніх інстанцій визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшли правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Креді Фінанс Актив», оскільки позивач не довів наявність правових підстав для визнання договору дарування від 08 грудня 2011 року недійсним, як такого, що вчинений з метою уникнути звернення стягнення на майно боржника.

Суди обґрунтовано виходили з того, що на час укладення оспорюваного договору дарування від 08 грудня 2011 року у власності ОСОБА_1 перебувало інше нерухоме майно, яким було забезпечено виконання умов кредитного договору від 09 жовтня 2010 року № 1, а отже укладення договору дарування належної їх квартири не дає підстав для висновку про недобросовісність таких дій, що вчинені на шкоду кредитору.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 зазначено, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 757/6204/18-ц зазначено, що «договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків Верховного Суду від постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 13 травня 2020 року у справі

№ 372/3541/16-ц, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, від 13 квітня 2022 року у справі

№ 757/62043/18-ц, оскільки висновки судів щодо застосування норм матеріального права, а саме: пункту 6 статті 3, частини третьої статті 13, статті 234 ЦК Українидо спірних правовідносин, наведеним висновкам Верховного Суду не суперечать.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ТОВ «Креді Агріколь Фінанс» про визнання недійсним договору купівлі продажу від 08 грудня 2011 року, з тих підстав, що зміст правочину суперечить ЦК України, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що після відчуження спірного майна у ОСОБА_1 у власності було інше майно, за рахунок якого вона могла відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Зазначене не дає підстав для висновку, що оспорюваний правочин вчинено внаслідок недобросовісної поведінки боржника з метою унеможливити звернення стягнення на її майно.

Доводи касаційної скарги були предметом дослідження суду першої та апеляційної інстанцій так як зазначались стороною позивачки у позовній заяві та поясненнях до апеляційного суду, який надав їм належну правову оцінку, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Знову посилаючись на це, заявниця таким чином намагається досягти повторної оцінки доказів та нового вирішення спору на свою користь, що суперечить принципу правової визначеності, який вимагає, крім іншого, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення, воно не підлягало перегляду.

Окрім цього, Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивачки, підтверджує обґрунтованість заявлених нею позовних вимог.

Посилання на загальні висновки у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 463/3375/15-а, від 18 жовтня 2018 року у справі № 813/481/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 527/43/17, від 25 лютого 2019 року у справі № 347/964/17, від 22 квітня 2019 року у справі № 263/16221/17, від 24 січня 2020 року у справі № 316/979/18 від 27 лютого 2020 року у справі № 120/1491/19-а, від 27 січня 2021 року у справі № 560/1334/19, від 01 лютого 2021 року у справі № 560/1282/19, від 04 березня 2021 року у справі № 811/968/18, від 10 березня 2021 року у справі № 240/82/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 540/2813/19, від 10 червня 2021 року у справі № 240/4964/18, від 15 червня 2021 року у справі № 818/1905/17, від 16 вересня 2021 року у справі № 260/18/19, від 29 листопада 2021 року у справі № 480/1910/19 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановлені оскаржуваної постанови, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, та зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, переоцінки доказів у справі, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням.

Оскільки суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, то немає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Креді Фінанс Актив» залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак