Справа № 308/2152/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

за участю секретарки судового засідання Гусоньки З. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватна нотаріуска Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», в інтересах якого діє представниця - адвокатеса Наконечна Альона Вікторівна, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня 2022 року, ухвалене суддею Бедьом В. І.,

у с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця - адвокатеса Мішенко О.О., звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватна нотаріуска Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов обґрунтовано тим, що на виконанні у головного державного виконавця Ужгородського МВ ДВС Південно-Західного Міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) у ВП № 67384142 перебуває виконавчий документ - виконавчий напис за № 1766 від 24.06.2019, учинений приватною нотаріускою Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності, де вона є майновою поручителькою (іпотекодавицею), на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки від 30.10.2007, позичальника ОСОБА_2 за його кредитними зобов`язаннями перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідно до кредитного договору № МКМОGA00000275 від 30.10.2007.

Зазначала, що за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, приватною нотаріускою запропоновано задовольнити вимоги банку шляхом перерахування грошей на банківський рахунок у розмірі: 81 718,08 доларів США заборгованості за кредитом; 102 179,33 доларів США заборгованості за відсотками; 305 070,64 доларів США за пенею, що разом складає 488 968,05 доларів США, що станом на 30.11.2018 еквівалентно по курсу НБУ 13 882 258,66 грн, а також 3 500 грн витрат, пов`язаних із учиненням виконавчого напису. Строк за який проводиться стягнення становить 11 років 1 місяць, тобто з 30.10.2007 по 30.11.2018.

На її переконання, цей виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки він не відповідає вимогам загального та спеціального законодавства, яким регулюється здійснення даної процедури. Так, у порушення вимог законодавства приватна нотаріуска, здійснивши спірний виконавчий напис, не перевірила безспірність цієї заборгованості, дійсний розмір заборгованості та не звернула увагу на те, що з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років. При цьому за умовами кредитного договору сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Прострочення сплати кредиту позичальником ОСОБА_2 розпочалося з 06.02.2010 у сумі 908,51 доларів США у зв`язку з чим, відповідно до пункту 7.1.2 кредитного договору, строк повернення кредиту в повному обсязі настав ще 30 червня 2010 року.

Указувала, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» був скористався своїм правом вимоги дострокового повернення кредиту, надіславши 09.09.2011 як позичальнику, так і їй як майновій поручительці письмову вимогу від 08.09.2011, в якій банк вимагав на протязі 30-ти днів із моменту отримання цієї вимоги повернуту суму кредиту в повному обсязі, включаючи проценти, комісію, штрафні санкції з одночасним її попередженням про те, що в протилежному разі банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звертала увагу і на те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 листопада 2013 року у справі № 712/10689/12 задоволено позовну заяву банку до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за вказаним кредитним договором та виселення, а саме вирішено в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 у розмірі 137 397,46 доларів США, що згідно з курсом НБУ становить 1 097 530,99 грн, із яких: 80 511,65 доларів США заборгованість по тілу кредиту; 29 180,07 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 21 133,20 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань; 31,20 доларів США штраф (фіксована складова); 6 541,25 доларів США штраф (процентна складова), звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки будинок, загальною площею 239,90 кв. м та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» за початковою вартістю предмету іпотеки в розмірі 580 750 грн, з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, кадастрового номера земельної ділянки та дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або

організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки.

Отже, розмір безспірної заборгованості за кредитним договором № MKMOGA00000275 від 30.10.2007 становить лише 137 397,46 доларів США, а не 488 968,06 доларів США, як помилково установлено приватною нотаріускою в оскарженому виконавчому написі.

Зауважувала, що оскільки строк виконання основного зобов`язання настав 30.06.2010, а відтак банк мав право на реалізацію свого права до 30.06.2013 і в такий самий термін банк чи його правонаступник узмозі були реалізувати своє право щодо стягнення нарахованих процентів з 30.10.2007 по 30.06.2010. Натомість АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до нотаріуски зі заявою про вчинення виконавчого напису у червні 2019 року, тобто після спливу трьох років із дня виникнення права вимоги.

Окрім того, приватна нотаріуска не звернула уваги на те, що відповідач жодних письмових вимог про усунення порушень виконання зобов`язань за кредитним договором № MKMOGA00000275 від 30.10.2007 у розмірі 488 968,05 доларів США на її адресу не надсилав та не вручав, унаслідок чого вона була позбавлена можливості повідомити приватну нотаріуску про те, що ця сума до сплати й її розмір нею не визнаються та оспорюються.

Посилаючись на наведені вище обставини просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 24.06.2019 за реєстровим № 1766, учинений приватною нотаріускою Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності, де вона є майновою поручителькою ОСОБА_2 за його кредитними зобов`язаннями перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» згідно з кредитним договором № МКМОGA00000275 від 30.10.2007. Також просила вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня 2022 року цей позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано виконавчий напис № 1766 від 24.06.2019, учинений приватною нотаріускою Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , яка є майновою поручителькою ОСОБА_2 за його кредитними зобов`язаннями перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» згідно з кредитним договором № МКМОGA00000275 від 30.10.2007, таким, що не підлягає виконанню.

Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Не погоджуючись із цим рішенням суду відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в інтересах якого діє представниця - адвокатеса Наконечна А.В., подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Скарга мотивована тим, що позивачкою пропущено строки позовної давності, оскільки їй ще з часу отримання претензії в 2011 році було відомо про наміри банку звернутися за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Також АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не отримав із суду примірника позову разом із додатками до нього, що є грубим порушенням норм процесуального права і підставою для скасування рішення місцевого суду.

Зазначав апелянт, що суд належним чином не звернув увагу на правомірність дій нотаріуса під час учинення спірного виконавчого напису, оскільки банком було надано всі необхідні документи для його вчинення, а саме: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. При цьому жодної відмітки боржника не вимагається відповідно до постанови КМУ № 1172 від 29.06.1999 щодо переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Указував банк і на те, що у розумінні ст. 88 Закону України «Про нотаріат» безспірність заборгованості не є доведенням самої суми боргу, що є елементом судового розгляду, а є сам факт існування між кредитором і боржником правовідносин та наявність заборгованості, яка підтверджується документами згідно з переліком, затвердженим зазначеною вище постановою КМУ. До того ж позивачкою не оскаржується наявність боргу та її розмір.

Також зважаючи на те, що кредитний договір є досі чинним, а тому банк управі вимагати виконання обов`язків боржника за цим договором, у тому числі і право на примусове стягнення боргу, в будь-який час, а відтак АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на момент учинення спірного виконавчого напису мав право на звернення до нотаріуса.

На переконання апелянта, позивачка в установленому законом порядку не спростувала належними і допустимими доказами того, що розмір заборгованості перед банком за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису був іншим, аніж той, який запропонований у ньому до стягнення, та ОСОБА_1 не надала доказів часткового або повного погашення заборгованості.

З огляду на наведене апелянт просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити повністю. Також апелянт просив поновити йому строк на апеляційне оскарження цього рішення суду як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 вересня 2022 року, зокрема поновлено АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в інтересах якого діє представниця - адвокатеса Наконечна А.В., строк на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.05.2022.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» позивачка ОСОБА_1 та третя особа приватна нотаріуска Боднар І.М. не скористалися.

У судовому засіданні представниця позивачки ОСОБА_1 адвокатеса Міщенко О.О. апеляційну скаргу відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнала, просила таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники справи, їх представники у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, а тому їх неявка, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці позивачки ОСОБА_1 адвокатеси Міщенко О.О., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 30 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та позичальником ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № MKMOGA00000275, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 40 000 доларів США на строк до 29.10.2027. Пунктом 7.3. цього кредитного договору сторони визначили, що забезпеченням виконання позичальником своїх зобов`язань за даним договором виступає іпотека будинку, загальною площею 239, 90 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18-22).

Того ж дня (30.10.2007) між ЗАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавицею було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким забезпечується виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № MKMOGA00000275 від 30.10.2007. Відповідно до пункту 7 цього іпотечного договору сторони визначили, що в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором виступає іпотека житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності іпотекодавиці ОСОБА_1 (а.с.25-29).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.11.2013 у справі № 712/10689/12 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 у розмірі 137 397,46 доларів США, що згідно з курсом НБУ становить 1 097 530,99 грн, із яких: 80 511,65 доларів США заборгованість по тілу кредиту; 29 180,07 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 21 133,20 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань; 31,20 доларів США штраф (фіксована складова); 6 541,25 доларів США штраф (процентна складова), звернуто стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки будинок, загальною площею 239,90 кв. м та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» за початковою вартістю предмету іпотеки в розмірі 580 750 грн, з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, кадастрового номера

земельної ділянки та дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки. Виселено ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям їх з реєстраційного обліку в органах УМВС України, до повноважень якого входить питання громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб в Закарпатській області (а.с.31-35).

Відповідно до відомостей із ЄДРСР рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2014 року, яке цього ж дня набрало законної сили та в касаційному порядку не переглядалося, це рішення місцевого суду від 26.11.2013 у частині виселення інших осіб скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги про виселення інших осіб відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

24 червня 2019 року приватною нотаріускою Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 1766, згідно з яким запропоновано звернути стягнення на належне ОСОБА_1 нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка є майновою поручителькою ОСОБА_2 за його кредитними зобов`язаннями перед АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до кредитного договору № МКМОGA00000275 від 30.10.2007. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, пропонується задовольнити вимоги АТ КБ «ПривтаБанк» шляхом перерахування коштів на рахунок банку у розмірі 488 968,05 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 81 718, 08 доларів США; заборгованість за відсотками 102 179, 33 доларів США; пеня 305 070,64 доларів США. Строк за який провадиться стягнення - з 30.10.2007 по 30.11. 2018 (а.с.15).

Постановою головного державного виконавця Ужгородського МВ ДВС ПЗМУЮ (м. Івано-Франківськ) Ярешка Д.В. від 04.11.2021 відкрито виконавче провадження № 67384142 із виконання цього виконавчого напису приватної нотаріуски Боднар І.М. від 24.06.2019 за реєстровим № 1766 (а.с.13).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 0209.1993 за № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат» та у редакції чинній на час учинення спірного виконавчого напису) нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок учинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Так, відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус учиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок учинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, в якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус управі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не

передбачає інших умов учинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її учиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу наведених вище норм можна дійти таких правових висновків.

Учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Відтак учинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує лише, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, окрім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Зважаючи на це вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом учинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням

виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи насправді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Водночас законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Як убачається із наведених вище рішень судів першої інстанції від 26.11.2013 та апеляційної інстанції від 22.10.2014 у справі № 712/10689/12 і № 712/10689/2012 відповідно, що набрали законної сили й обставини установлені у них не доказуються в цій справі на підставі ст. 82 ЦПК України, то банк ще 09 вересня 2011 року направив як позичальнику ОСОБА_2 , так і майновій поручительці ОСОБА_1 письмову вимогу від 08.09.2011, в якій вимагав на протязі 30-ти днів із моменту її отримання повернуту суму кредиту в повному обсязі, включаючи проценти, комісію, штрафні санкції з одночасним попередженням ОСОБА_1 про те, що в протилежному разі ПАТ КБ «ПиватБанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки.

Також із зазначеного рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22.10.2014 видно, що банк у червні 2012 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Пункт 7.1.2. кредитного договору передбачає, що у разі порушення термінів, передбачених п. 7.1.1. на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

На підставі умов кредитного договору за наявності простроченого виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк, ПАТ КБ «ПриватБанк» використав своє право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася не сплаченою, а також процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, та пені, штрафів за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і, як наслідок, указаними вище судовими рішеннями остаточно задоволено частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та,

зокрема в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 у розмірі 137 397,46 доларів США, з яких: 80 511,65 доларів США заборгованість по тілу кредиту; 29 180,07 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 21 133,20 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань; 31,20 доларів США штраф (фіксована складова); 6 541,25 доларів США штраф (процентна складова), звернуто стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки, укладеного із ОСОБА_1 .

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Матеріали цієї справи не містять жодних доказів того, що після вирішення судового спору у справі № 712/10689/12 (№ 712/10689/2012) банк звертався до позичальника ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 у порядку вимог ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц зазначено, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплати процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за якими проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Отже, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Отже, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції про слушність доводів позивачки ОСОБА_1 про те, що: - розмір заборгованості за період аж із 30.10.2007 по 30.11.2018, тобто за понад 11 років, у розмірі 488 968,05 доларів США не є безспірним, оскільки вказаними вище рішеннями судів такий безспірний розмір був визначений лише у розмірі 137 397,46 доларів США; - звернення банком до нотаріуски зі заявою про вчинення виконавчого напису у червні 2019 року відбулося поза межами трирічного

строку з дня виникнення права вимоги; - відсутністю доказів про надіслання банком, зокрема ОСОБА_1 і отримання нею вимоги про погашення 488 968,05 доларів США боргу, на що нотаріуска належним чином уваги не звернула під час учинення спірного виконавчого напису. А відтак, на переконання колегії суддів, місцевий суд обґрунтовано визнав цей виконавчий напис таким, що був учинений із порушенням вимог закону, що має наслідком визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд доходить висновку, що позивачка довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свою вимогу, яка знайшла своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Довід апеляційної скарги відповідача про те, що позивачкою ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, оскільки їй ще з 2011 року було відомо про вимогу до неї банком, на думку колегії суддів, є голослівним, оскільки така вимога у 2011 році не стосувалася боргу в розмірі 488 968,05 доларів США та позивачка своєчасно в межах трирічного строку у лютому 2022 році звернулася до суду з цим позовом оспорюючи виконавчий напис приватної нотаріуси від 24.06.2019, про який довідалася після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 67384142, відкритого постановою головного державного виконавця Ужгородського МВ ДВС ПЗМУЮ (м. Івано-Франківськ) Ярешка Д.В. від 04.11.2021.

Надуманим є і довід апелянта про те, що кредитний договір є чинним і донині, що буцімто надає право банку вимагати виконання обов`язків боржника чи майнової поручительки за цим договором у повному обсязі, у тому числі і право на примусове стягнення боргу за ним у відповідному розмірі у будь-який час до закінчення його строку 29.10.2027, оскільки, як уже зазначалося вище, банк на власний розсуд самостійно змінив строк дії даного кредитного договору як шляхом пред`явленням вимоги до позичальника і майнової поручительки, так і зверненням до суду про повне погашення заборгованості в рахунок предмета іпотеки, а відтак права АТ КБ «ПРИВАТБАНК» можуть бути захищені в порядку вимог ст. 625 ЦК України, а не в порядку умов кредитного договору щодо подальшого продовження нараховувати проценти, штрафи і пеню з одночасною вимогою їх повернення, зокрема від позивачки ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та установлених обставин справи, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», в інтересах якого діє представниця - адвокатеса Наконечна Альона Вікторівна, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді