Номер провадження 2/754/705/23
Справа №754/5666/22
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення суду виготовлено 20 жовтня 2023 року)

18 жовтня 2023 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, О. Грегуль, секретар судового засідання: І. Вакуленко, справа № 754/5666/22

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) інтереси якого представляє ОСОБА_2 - позивач 1

ОСОБА_2 - позивач 2

Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - відповідач 1

Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - відповідач 2

Вимоги позивачів: визнання бездіяльності та відшкодування моральної шкоди

Філіповська В.В. - адвокат позивача 1

Голуб С.А. - адвокати позивача 2

Кваснюк Н.В. - представник відповідачів 1 і 2

ВСТАНОВИВ:

Позивачами до суду подано позов про визнання бездіяльності та стягнення моральної шкоди і з редакцією якого позивачі остаточно визначились 30.04.2023, і в якому позивачі просять: 1) Визнати бездіяльність відповідачів 1 і 2 неправомірною; 2) Стягнути з відповідачів 1 і 2 солідарно з двох на користь ОСОБА_2 (позивач 2): 1 грн. - моральної шкоди: 3) Стягнути з відповідачів 1 і 2 солідарно на користь ОСОБА_1 (позивач 1): 50000000 грн. - моральної шкоди; 4) Стягнути з відповідачів 1 і 2 солідарно на користь позивача 1 понесені позивачем 2 судові витрати на правничу допомогу. Позовні вимоги позивачів обґрунтовуються тим, що відповідачі вчинили бездіяльність, яка виражається в тривалому ненаданні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав та в затягуванні розгляду заяви про надання дозволу на укладення договору дарування частини квартири і при вирішенні якої відповідачі діяли на порушення своїх зобов`язань захищати права дитини і діяти в інтересах дитини. Зазначеними діями, як вважають позивачі їм заподіяно моральну шкоду, яка виражається у втраті немайнового характеру внаслідок моральних страждань, переживань із-за дій відповідачів, загостренні хронічних хвороб, вимушеності купувати дороговартісні ліки, стресі.

Ухвалою суду від 21.07.2022 у справі № 754/5666/22 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження і цією ж ухвалою ОСОБА_2 звільнено від сплати судового збору.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 15.11.2022 у справі № 754/5666/22 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду 05.07.2023 у справі № 754/5666/22 з урахуванням пояснень адвоката Філіповської В.В. (представник позивача 1) і Кваснюк Н.В. (представник відповідачів 1 і 2) та листа ОСОБА_2 (позивач 2 і представник позивача 1) про перенесення судового засідання призначеного на 15.11.2022 на 11:30 із-за відсутності її адвоката і який канцелярією суду головуючому переданий після постановлення внесеної до протоколу судового засідання від 15.11.2022 у справі № 754/5666/22, реалізації конституційного права на отримання правової допомоги, сприяння в доступі до правосуддя і своєчасному поданні доказів в обґрунтування позовних вимог та уникнення формалізму і наявності воєнного стану в Україні, суд повернувся до підготовчого провадження і цією ж ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні при розгляді справи по суті ОСОБА_2 (позивач 2 і представник позивача 1) остаточну редакцію позову підтримала і просила про задоволення позову.

Адвокат Голуб С.В. (представник позивача 2) позов підтримала і просила про його задоволення.

Кваснюк Н.В. (представник відповідачів 1 і 2) позовні вимоги до обох відповідачів не визнала.

Відповідачами 1 і 2 подано відзиви з проханням відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_2 (позивач 2 і представник позивача 1) подано відповідь на відзив з проханням про задоволення позову.

Вислухавши ОСОБА_2 (позивач 2 і представник позивача 1), адвоката Голуб С.А. (представник позивача 2), Кваснюк Н.В. (представник відповідачів 1 і 2), дослідивши матеріали справи суд у судовому засіданні встановив наступне.

Згідно свідоцтва про народження від 12.03.2010 ОСОБА_1 (позивач 1) народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і його батьками є: ОСОБА_5 і ОСОБА_2 (позивач 2 і представник позивача 1).

Згідно рішення Деснянського районного суду від 22.07.2016 у справі № 754/5883/16-ц (суддя: Журавська О.В.) розірвано укладений 01.11.2008 шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_2 (позивач 2 і представник позивача 1).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2021 у справі № 754/10439/21 (суддя: Сенюта В.О.) відкрито провадження у справі про позбавлення батьківських прав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2022 у справі № 754/10439/21 (суддя: Сенюта В.О.) Савчука О.В. позбавлено батьківських прав відносно дитини ОСОБА_1 (позивач 1).

У судовому засіданні Кваснюк Н.В. (представник відповідачів 1 і 2) суду повідомила, що ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2021 у справі № 754/10439/21 (суддя: Сенюта В.О.) про відкриття провадження відповідачем 2 отримано 29.07.2021.

Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав № 102/02/38-2284 органом опіки та піклування (відповідач 2) надано 01.08.2022.

Відповідно до позову та пояснень ОСОБА_2 (позивач 2 і представник позивача 1) у судовому засіданні, ОСОБА_6 є бабою ОСОБА_1 (позивач 1) та ця обставина ніким з учасників справи не спростовувалась

17.05.2021 ОСОБА_2 (позивач 2 і представник позивача 1) звернулась із заявою про надання дозволу на дарування ОСОБА_1 (позивач 1), а по суті отримання в дар від ОСОБА_6 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 .

Згідно розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 03.08.2022 № 275 «Про відмову у наданні дозволу громадянам на відчуження майна та вирішення інших питань від імені дитини» відмовлено у наданні дозволу ОСОБА_2 (позивач 2 і представник позивача 1), яка діє від імені малолітнього сина ОСОБА_1 (позивач 1) на прийняття в дар від імені ОСОБА_6 належної їй 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 , оскільки батько дитини заперечує та між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину.

09.06.2022 ОСОБА_2 повторно письмово звернулась за наданням дозволу на дарунок квартири дитині.

Згідно витягу з розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 23.09.2022 № 402 «Про відмову у наданні дозволу громадянам на відчуження майна та вирішення інших питань від імені дитини» надано дозвіл ОСОБА_2 (позивач 2 і представник позивача 1), яка діє від імені малолітнього сина ОСОБА_1 (позивач 1) на прийняття в дар від імені ОСОБА_6 належної їй 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 з метою покращення майнових та житлових прав дитини.

Згідно ч. 4 - ч. 6 ст. 19 СК України, 4. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 5. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно ст. 177 СК України, 1. Батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. 2. Батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від прав на майно малолітньої дитини, у тому числі речових прав на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації; 2) видавати письмові зобов`язання від імені малолітньої дитини; 3) вчиняти правочини щодо: об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина; відчуження (у тому числі шляхом міни або внесення (передачі) до статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу), поділу, виділу нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, іншого цінного майна, зокрема транспортних засобів, власником якого є малолітня дитина. 3. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. 4. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. 5. Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що: 1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу; 2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу; 3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу; 4) особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні; 5) між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини; 6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір стосовно нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них); 7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. 6. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Якщо той з батьків, хто проживає окремо від дитини протягом не менш як шість місяців, не бере участі у вихованні та утриманні дитини або якщо місце його проживання невідоме, правочини, зазначені в абзаці другому цієї частини, можуть бути вчинені без його згоди. 7. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 8. Після припинення управління батьки зобов`язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього. 9. Неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном. 10. Порядок провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов`язаної із захистом майнових прав дитини, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ: «Кожна дитина, в тому числі й усиновлена, має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не втрачає права на успадкування їх майна. У разі визнання батьків або одного з них рішенням суду безвісно відсутніми дитина має право на утримання за рахунок їх коштів і майна. Батьки або інші законні представники не мають права без дозволу органу опіки та піклування, наданого відповідно до закону, вчиняти від імені малолітньої дитини правочини, визначені частиною другою статті 177 Сімейного кодексу України. На вчинення неповнолітньою особою правочинів, передбачених частиною другою статті 177 Сімейного кодексу України, має бути одержана згода батьків або інших законних представників такої особи та дозвіл органу опіки та піклування відповідно до закону. Суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Інші права дитини на майно та порядок їх захисту встановлюються законами України.».

Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ: «Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.».

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 02.06.2005 № 2623-IV, 1. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. 2. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. 3. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав, інших прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. 4. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Згідно ст. 1167 ЦК України, 1. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 2. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 1173 ЦК України, 1. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. 2. Особливості відшкодування шкоди, завданої у результаті виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку на підставі протиправних (незаконних) індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України особам, які на дату прийняття таких індивідуальних актів або рішень, відповідно, мали статус учасників такого банку, встановлюються Законом України "Про банки і банківську діяльність" та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц: «92. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.».

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20: «Щодо стягнення компенсації моральної шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 674/1666/14-ц (провадження № 61-6468зпв18). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61?1132св22). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін "інші обставини, які мають істотне значення" саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).».

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

ЄСПЛ підкреслив, що право на доступ до суду є невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у Європейській конвенції з прав людини, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавілля, які лежать в основі багатьох Конвенції. Можливі обмеження вищезазначеного права не повинні обмежувати доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть права. Так, ЄСПЛ зазначив, що, застосовуючи процесуальні норми, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би зашкодив справедливості розгляду.

У судовому засіданні встановлено, що ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2021 у справі № 754/10439/21 (суддя: Сенюта В.О.) про відкриття провадження органом опіки та піклування (відповідач 2) отримано 29.07.2021 про що в судовому засіданні повідомила безпосередньо Кваснюк Н.В. (представник відповідачів 1 і 2).

Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав № 102/02/38-2284 органом опіки та піклування (відповідач 2) надано 01.08.2022, тобто більше ніж через рік.

Жодних конкретних правових і беззаперечних доказів, які б свідчили про поважність причин ненадання висновку понад рік суду не надано, як не надано і доказів, що затягування у наданні висновку сталося виключно з вини матері і батька дитини або самої дитини чи з вини інших осіб незалежних від органу опіки та піклування, що в свою чергу дає суду правові підстави для висновку про обґрунтованість доводів позивачів про бездіяльність та заподіяння цією бездіяльністю моральної шкоди.

Із заявою про надання дозволу на дарування ОСОБА_2 (позивач 2 і представник позивача 1) звернулась 17.05.2021.

Розпорядження № 275 про відмову у наданні дозволу Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, на яку покладено виконання функцій органу опіки та піклування, видано 03.08.2022, тобто більше ніж через рік і сама по собі відмова мотивована лише тим, що батько дитини заперечує та між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину.

09.06.2022 ОСОБА_2 (позивач 2 і представник позивача 1) повторно письмово звернулась за наданням дозволу на дарунок квартири дитині.

Лише після ухвалення рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2022 у справі № 754/10439/21 (суддя: Сенюта В.О.) про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_1 (позивач 1), розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 23.09.2022 № 402 надано дозвіл на прийняття в дар частини квартири з метою покращення майнових та житлових прав дитини.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27.11.1992, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07.08.1996, § 78).

Будь-яких конкретних правових і беззаперечних доказів, які б свідчили про поважність причин понад річного строку вирішення питання щодо надання/ненадання дозволу на дарування/прийняття в дар суду не надано, як не надано і доказів, що понад річне затягування сталося виключно з вини матері і батька дитини чи дарувальника або самої дитини чи з вини інших осіб незалежних від органу опіки та піклування, що в свою чергу дає суду правові підстави для висновку про обґрунтованість доводів позивачів про бездіяльність та заподіяння цією бездіяльністю моральної шкоди.

Крім того із змісту самого розпорядження № 275 від 03.08.2022 про відмову у наданні дозволу вбачається, що Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, на яку покладено виконання функцій органу опіки та піклування, взагалі не враховувалась справедлива рівновага між інтересами дитини та інтересами батьків і в самому розпорядженні немає обґрунтування надання переваги доводам батька дитини над доводами матері дитини та в чому конкретно ці доводи виражаються, як не враховувались і найважливіші інтереси самої дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків і що в свою чергу також дає суду правові підстави для висновку про бездіяльність щодо обґрунтування свого рішення.

Вищевикладене дає правові підстави для висновку, що позовні вимоги обох позивачів в частині визнання бездіяльності та доводи про заподіяння цією бездіяльністю моральної шкоди є повністю обґрунтованими.

Щодо позовних вимог про притягнення відповідачів до солідарної відповідальності, то суд при вирішенні цих позовних вимог виходить з наступного.

Вирішення питань про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав, надання/ненадання дозволу на дарування/прийняття в дар чинним законодавством покладено саме на орган опіки та піклування, а не на службу у справах дітей та сім`ї (крім випадків покладення у передбаченому законодавством порядку на службу у справах дітей та сім`ї функцій органу опіки та піклування).

У даній конкретній справі служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (відповідач 1) не є органом опіки та піклування, а тому позовні вимоги обох позивачів про притягнення обох відповідачів до солідарної відповідальності та позовні вимоги до служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (відповідач 1) є повністю безпідставними і цивільно-правову відповідальність перед обома позивачами має нести саме орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (відповідач 2).

Допущення органом опіки та піклування самої бездіяльності та заподіяння цією бездіяльністю моральної шкоди судом встановлено.

Що ж до розміру морального відшкодування, то суд при його визначенні виходить з наступного.

Згідно ст. 13 ЦПК України, 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 4. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

З урахуванням засад розумності та справедливості, характеру порушення права, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача 2, обставин заподіяння шкоди, тривалості страждань та негативних наслідків, які настали для кожного окремо позивача у зв`язку із діями/бездіяльністю відповідача 2 суд вважає, що сума: 1 грн. для позивача 2 і про стягнення якої просить позивач 2 є достатніми розміром для відшкодування заподіяної позивачу 2 моральної шкоди, а 25000 грн. у даному конкретному випадку є достатніми розміром для відшкодування заподіяної позивачу 2 моральної шкоди.

Наведений у відзивах лише опис діяльності і роботи, яку здійснював і проводив орган опіки та піклування, а також опис світових стандартів охорони прав дитини, висновків суду про допущення бездіяльності/невиправданої тривалості не спростовує.

Доводи у відзивах про наявність воєнного стану в Україні є об`єктивною причиною однак суду не надано задокументованих у передбаченому законодавством порядку доказів про припинення або зупинення діяльності органу опіки та піклування у період воєнного стану в Україні.

Враховуючи положення ст. 1175 ЦПК України, грошова компенсація моральної шкоди відшкодовується державою.

За таких обставин позов задовольняється частково.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позову судовий збір не сплачувався.

Конкретно визначеного розміру і доказів витрат на правничу допомогу, стороною позивачів суду на час вирішення спору не надано та до початку судових дебатів суду заявлено, що питання відшкодування витрат на правничу допомогу буде вирішуватись після ухвалення судового рішення.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов частково.

Визнати бездіяльність органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (місцезнаходження: м. Київ, пр. Червоної Калини, 29, ).

Стягнути з держави на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) інтереси якого представляє ОСОБА_2 (згідно позову: ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_2 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ): 25000 грн. - моральної шкоди.

Стягнути з держави на користь ОСОБА_2 (згідно позову: ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_2 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ): 1 грн. - моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог до служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (місцезнаходження: м. Київ, пр. Червоної Калини, 29, ) і органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (місцезнаходження: м. Київ, пр. Червоної Калини, 29, ) відмовити.

Судові витрати покласти на рахунок держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: