Номер провадження: 22-ц/813/6287/23
Справа № 946/3815/21
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Трофименка О.О.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сум за договорами позики, за апеляційною скаргою адвоката Драганова Дмитра Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Баннікової Н.В. 22 березня 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог, зміст попередніх судових рішень

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , в якому просить: 1) стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі - 143 700 грн., відсотки у розмірі - 267 282 грн. за договорами позики від 14.10.2011 року та 30.12.2011 року; 2) стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_7 і ОСОБА_6 суму основного боргу в розмірі 23 950 грн., відсотки у розмірі 34 488 грн. на за договорами позики від 23.01.2012 року.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що 14.10.2011 року між ним та відповідачами було укладено договір позики грошових коштів, за яким він передав їм кошти у сумі - 3 000,00 доларів США.

30.12.2011 року між нім та відповідачами було укладено договір позики грошових коштів, за яким він передав їм кошти у сумі - 3 000,00 доларів США.

23.01.2012 року між ним та відповідачами було укладено договір позики грошових коштів, за яким він передав їм кошти у сумі - 1 000,00 доларів США.

Усі вищевказані три договори позики коштів укладались зі сплатою 3% місячних (а. с. 2 - 3).

Остаточно уточнивши розмір позовних вимог, представник позивача просить стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 за договорами позики від 14.10.2011 р., 30.12.2011 р. - 200 096,65 грн. та - 194 496,93 грн. відповідно, та солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 - 64 085,68 грн. (а. с. 26 - 27).

27.09.2018 по справі за вищезазначеним позовом було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково (а. с. 35 - 40).

Ухвалою суду від 19.02.2020 року за заявою представника відповідача ОСОБА_2 заочне рішення суду було скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а. с. 57 - 58).

Ухвалою суду від 18.03.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення сум за договорами позики та позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сум за договорами позики було роз`єднано (а. с. 65).

Відповідно до останніх уточнень, поданих 09.06.2022 року, представник позивача просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 14.10.2011 року та 30.12.2011 року в розмірі - 839 030,54 грн. (суми позики та відсотки за користування сумами позики) (а. с. 96 - 97).

Короткий зміст рішення суду, мотивування його висновків

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2023 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 ..

Рішення суду мотивовано тим, що наявні в матеріалах справи розписки є договорами позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 14.10.2011 р. та 30.12.2011 р., а також три окремі договори поруки до вказаних договорів позики, укладених також 14.10.2011 р. та 30.12.2011 р. з ОСОБА_2 ..

Суд вказав, що вищевказане вбачається і безпосередньо з самих договорів позики, складених ОСОБА_3 , у яких вона зазначає, що саме вона дає в борг грошові кошти (а. с. 5, 10). Вбачається і з складених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 однакового змісту розписок, що у разі не поверненням ОСОБА_3 грошових коштів, кожен окремо з них зобов`язується повернути позику у повному обсязі разом з відсотками за першою вимогою.

Як вбачається з копії повідомлення листа-вимоги позивача до ОСОБА_2 остання була виготовлена та надіслана 02.10.2015 р.. Крім того, з вказаного листа-вимоги від 02.10.2015 р. вбачається, що загальна заборгованість разом із відсотками за двома договорами позики утворилась за останні три роки (а. с. 24).

Отже, кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя, а також протягом одного року від дня укладення договору поруки не пред`явив позову до поручителя.

Таким чином, порука ОСОБА_2 за двома договорами позики від 14.10.2011 р. та від 30.12.2011 р. є припиненою (а. с. 117 - 118).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Драганов Д.М., діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) помилковими є висновки суду, що між позивачем та відповідачкою було укладено договір поруки, а не позики; 2) суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки жодна сторона не заявляла вимог щодо визнання договорів позики удаваними договорами поруки (а. с. 122 - 126).

Позиція відповідачки в апеляційному суді

Адвокат Волкогонов О.К., діючий від імені ОСОБА_2 , у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення.

Зазначає, що фактично між позивачем ОСОБА_1 , позичальником ОСОБА_3 та ОСОБА_2 існують правовідносини як між позикодавцем ОСОБА_1 , позичальником ОСОБА_3 та поручителем ОСОБА_2 ..

В матеріалах справи відсутні належні докази направлення ОСОБА_1 відповідної вимоги до ОСОБА_2 як до поручителя. Таким чином, оскільки вимоги позивача до ОСОБА_2 не були пред`явленні в межах шести місяців, після настання строку для виконання основного зобов`язання, є усі правові підстави вважати її зобов`язання як поручителя припиненими.

Крім того, звертає увагу, що дія поруки закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань. Станом на теперішній час зобов`язання перед ОСОБА_3 виконані через органи виконавчої служби.

Крім того, розмір нарахованої відповідачці заборгованості по відсоткам складає суму майже в 4 рази більшу за суму позики, тобто є значно більшою ніж встановлений законом рівень (а. с. 173 - 174).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.05.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Драганова Д.М., діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2023 року (а. с. 149 -149 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.09.2023 року призначено справу до судового розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 160).

19.09.2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. (а.с.170)

21.09.2023 року від адвоката Волкогонова О.К., діючого від імені ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві представник просить розгляд справи проводити за їх відсутності (а. с. 173 - 174).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Драганова Д.М., діючого від імені ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

14.10.2011 року було укладено чотири розписки, за якими:

1) ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 000 доларів США для власних потреб, під 3 % щомісячних та зобов`язується повернути вказану суму за першою вимогою (а. с. 10);

2) ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 взяла грошові кошти (мовою оригіналу: «…взяла совместно с Маскаленко…») в сумі - 3 000 доларів США у ОСОБА_1 на загальні потреби під 3 % шомісячних. Зазначено, що у разі, якщо ОСОБА_3 вищевказану суму не поверне, то вона ( ОСОБА_2 ) поверне у повному обсязі разом з відсотками за першою вимогою (а. с. 4);

3) ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 взяв грошові кошти в сумі - 3 000 доларів США у ОСОБА_1 на загальні цілі, під 3 % щомісячних. Зазначив, що у разі, якщо ОСОБА_3 вішевказану суму не поверне, то він ( ОСОБА_4 ) поверне в повному обсязі разом із відсотками за першою вимогою (а. с. 6);

4) ОСОБА_5 разом з ОСОБА_3 взяв грошові кошти в сумі - 3 000 доларів США у ОСОБА_1 на загальні цілі, під 3 % щомісячних. Зазначив, що у разі, якщо ОСОБА_3 вішевказану суму не поверне, то він ( ОСОБА_5 ) поверне в повному обсязі разом із відсотками за першою вимогою (а. с. 13).

30.12.2011 р. було укладено також чотири розписки, за якими:

1) ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 000 доларів США для власних потреб, під 3 % щомісячних та зобов`язується повернути вказану суму за першою вимогою (а. с. 5);

2) ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 взяв грошові кошти в сумі - 3 000 доларів США у ОСОБА_1 на загальні цілі, під 3 % щомісячних. Зазначив, що у разі, якщо ОСОБА_3 вішевказану суму не поверне, то він ( ОСОБА_4 ) поверне в повному обсязі разом із відсотками за першою вимогою (а. с. 7);

3) ОСОБА_5 разом з ОСОБА_3 взяв грошові кошти в сумі - 3 000 доларів США у ОСОБА_1 на особисті цілі, під 3 % щомісячних. Зазначив, що у разі, якщо ОСОБА_3 вішевказану суму не поверне, то він ( ОСОБА_5 ) поверне в повному обсязі разом із відсотками за першою вимогою (а. с. 9);

4) ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 взяла грошові кошти (мовою оригіналу: «…взяла совместно с Маскаленко…») в сумі - 3 000 доларів США у ОСОБА_1 на загальні потреби, під 3 % шомісячних. Зазначила, що у разі, якщо ОСОБА_3 вищевказану суму не поверне, то вона ( ОСОБА_2 ) зобов`язується повернути у повному обсязі разом з відсотками за першою вимогою (а. с. 11).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про залишення без задоволення позовних вимог, однак колегія суддів не погоджується з мотивами відмови у позові.

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі, прийняття/відхилення аргументів викладених у відзиві на апеляційну скаргу

У частині першій статті 15 та частині першій статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин другої, третьої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено матеріалами справи, на підтвердження заявлених вимог позивачем було надано розписку від 14.10.2011 року, відповідно до якої ОСОБА_3 , взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі - 3000 доларів США для власних потреб, під 3 % щомісячних та зобов`язується повернути вказану суму за першою вимогою (а. с. 10) та від 30.12.2011 року, відповідно до якої ОСОБА_3 , взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі - 3000 доларів США для власних потреб, під 3 % щомісячних та зобов`язується повернути вказану суму за першою вимогою (а. с. 5).

Крім того, позивачем було надано копії розписок від 14.10.2011 року, відповідно до якої ОСОБА_2 , разом з ОСОБА_3 взяла грошові кошти (мовою оригіналу: «…взяла совместно с Маскаленко…») в сумі - 3 000 доларів США у ОСОБА_1 на загальні потреби, під 3 % шомісячних. Зазначено, що у разі, якщо ОСОБА_3 вищевказану суму не поверне, то вона ( ОСОБА_2 ) поверне у повному обсязі разом з відсотками за першою вимогою (а. с. 4), та від 30.12.2011 року, відповідно до якої ОСОБА_2 , разом з ОСОБА_3 взяла грошові кошти (мовою оригіналу: «…взяла совместно с Маскаленко…») в сумі - 3 000 доларів США у ОСОБА_1 на загальні потреби, під 3 % шомісячних. Зазначила, що у разі, якщо ОСОБА_3 вищевказану суму не поверне, то вона ( ОСОБА_2 ) зобов`язується повернути у повному обсязі разом з відсотками за першою вимогою (а. с. 11).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частинами першою та другою статті 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від та незважаючи на найменування документа, і в залежності від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов.

Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15, від 13 грудня 2017 року в справі № 6-996цс17 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що 14.10.2011 року та 30.12.2011 року між ним та відповідачами був укладений договір позики, а тому зобов`язання щодо повернення суми боргу покладається на них у солідарному порядку.

Суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов висновку, що аналіз розписок свідчить про те, що договір позики від 14.10.2011 та від 30.12.2011 року був укладений лише зі ОСОБА_3 , а між ОСОБА_2 та позивачем були укладені договори поруки, з метою забезпечення виконання боргових зобов`язань ОСОБА_3 .. Тому заборгованість підлягає стягненню лише з позичальника у зв`язку з припиненням поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Поняття поруки закріплено у статті 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до частини другої статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зважаючи на характер поруки (похідний та залежний від основного зобов`язання), до істотних умов договору поруки відноситься: визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема: реквізити основного договору; його предмет та строк виконання; обсяг відповідальності поручителя, оскільки, відповідно до частини другої статті 553 ЦК України, порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі, крім того, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України); відомості про сторони договору кредитора та поручителя; відомості про боржника у зв`язку з тим, що при отриманні вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а у разі пред`явлення до нього позову подати клопотання про залучення боржника до участі у справі (частина перша статті 555 ЦК України).

У розумінні статті 553 ЦК України договір поруки може бути двостороннім або багатостороннім правочином, для укладення якого, насамперед, має бути волевиявлення кредитора та поручителя, при цьому, порука створює права для кредитора і обов`язки для поручителя.

Можливе також укладення договору поруки за участі трьох суб`єктів кредитора, поручителя і боржника. Такому договору притаманні ознаки змішаного, оскільки ним врегульовуються різні відносини: по-перше, між кредитором і поручителем щодо встановлення обов`язку останнього відповідати за порушення зобов`язання боржником; по-друге, між боржником і поручителем про оплату послуг за надану поруку; по-третє, між усіма суб`єктами у визначенні питань стосовно окремих умов поруки (часткова відповідальність поручителя чи у повному обсязі, солідарна чи субсидіарна тощо).

Колегія суддів звертає увагу на те, що на відміну від договору позики, договір поруки не може бути одностороннім правочином, оскільки для його укладення необхідне волевиявлення кредитора і поручителя.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач як кредитор заперечував наявність договору поруки, вказував, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 взяли у нього в борг кошти, а результат указаної дії виклали у розписці, відповідно до якої ОСОБА_3 ОСОБА_2 зобов`язалися повернути кошти, а також сплачувати позивачу 3 % щомісячно від позиченої суми. Розписка не містить вказівки про те, що ОСОБА_2 виступає поручителями ОСОБА_3 .

Отже, наявність розписки про отримання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у борг коштів, які вони зобов`язалися повернути за першою вимогою, свідчить про укладення між сторонами договору позики, тому відсутні підстави вважати укладений між позивачем та ОСОБА_2 договір позики договором поруки та, відповідно, застосовувати до вказаного правочину норми, які є підставою для припинення поруки.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 500/1210/17 (провадження № 61-32614св18), від 31 травня 2023 року у справі №500/3499/17 (провадження №61-859св23).

Отже, доводи апеляційної скарги, щодо помилковості висновку суду першої інстанції, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір, є договором поруки, є обґрунтованими.

Щодо солідарної відповідальності відповідачів як боржників колегія суддів виходить з наступного.

У цивільно-правовому зобов`язанні може виникати, зокрема, солідарна та субсидіарна відповідальність.

У статті 540 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Тлумачення статей 540 та 541 ЦК України дає підстави для висновку, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникають часткові зобов`язання. Тому стягувач у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.

Отже, солідарна відповідальність це у зобов`язальному праві відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

У пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зазначено, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12 (провадження № 14-526цс18)).

Субсидіарна відповідальність врегульована статтею 619 ЦК України, згідно з положеннями якої договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. До пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника. Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Особа, яка несе субсидіарну відповідальність, повинна до задоволення вимоги, пред`явленої їй кредитором, повідомити про це основного боржника, а в разі пред`явлення позову подати клопотання про залучення основного боржника до участі у справі. У разі недотримання цих вимог особою, яка несе субсидіарну відповідальність, основний боржник має право висунути проти регресної вимоги особи, яка несе субсидіарну відповідальність, заперечення, які він мав проти кредитора (частина четверта статті 619 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 квітня 2022 року в справі № 910/2615/18 зауважила, що в цивільно-правовому зобов`язанні може виникати, зокрема, солідарна та субсидіарна відповідальність. Зокрема, в разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Субсидіарна ж відповідальність має додатковий характер, який полягає, зокрема, в тому, що в разі, якщо вимога кредитора в повному обсязі задоволена основним боржником, додатковий боржник до відповідальності не притягується. Тому під час виконання зобов`язань важливо визначити вид відповідальності, від цього залежить порядок пред`явлення вимоги кредитора, а також порядок виконання зобов`язання боржником.

Отже, кредитор може пред`явити вимогу в досудовому порядку або звернутися до суду з окремим позовом до субсидіарного боржника в порядку позовного провадження. У таких випадках субсидіарний боржник є не правонаступником основного боржника, а особою, яка є додатково відповідальною за зобов`язанням основного боржника в силу прямого припису закону.

Отже, субсидіарна відповідальність має додатковий характер, який полягає, зокрема, в тому, що в разі, якщо вимога кредитора в повному обсязі задоволена основним боржником, додатковий боржник до відповідальності не притягується.

Як вбачається з матеріалів справи, договорами позики від 14.10.2011 та 30.12.2011 років, укладеними між позивачем та ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , було передбачено, що ОСОБА_2 несе субсидіарну відповідальність у разі невиконання позичальником ОСОБА_3 своїх зобов`язань. Договорами позики від 14.10.2011 та 30.12.2011 року не передбачено солідарного зобов`язання позичальників відповідати перед кредитором.

Отже, вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка несе субсидіарну відповідальність за договором позики, не можуть бути звернені поряд із відповідальністю основного боржника, а можуть бути звернені лише у разі, коли основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк виконання судового рішення про стягнення з нього заборгованості за договором позики. Тобто субсидіарна відповідальність не може застосовуватися поряд з відповідальністю основного боржника, а може лише застосовуватися замість неї, в разі невиконання ним своїх зобов`язань.

Колегія судів звертає увагу, що ОСОБА_1 не було доведено невиконання ОСОБА_3 вимог щодо повернення коштів за розписками від 14.10.2011 року та від 30.12.2011 року. Тому вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є передчасними, оскільки такі вимоги можуть бути заявлені позивачем у разі невиконання основним боржником ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором позики.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини даної постанови .

В решті рішення суду необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Драганова Дмитра Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2023 року змінити. Викласти мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 30 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе