Березівський районний суд Одеської області
25.10.2023
Справа № 494/1012/23
Провадження № 2/494/359/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2023 р. м.Березівка

Березівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Панчишина А.Ю.

за участю секретаря Твердун Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Березівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка дії в інтересах ОСОБА_2 до Березівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю померлого та про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 дід позивачки. Після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно та земельною ділянки, площею 7,8571 га, що розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Златоустівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 282100:01:001:0139, що належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю.

До дня своєї смерті ОСОБА_4 , зробив розпорядження - заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Златоустівської сільської ради Березівського району Одеської області Вагіль Г.М. 02.11.2012 року, зареєстрований у реєстрі за №13. Згідно вказаного заповіту - все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося та взагалі все те, що на день смерті йому належало та на що він за законом мав право, заповів ОСОБА_2 .

У визначений законом 6-місячний строк позивач звернулася до Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса з метою вступити в свої спадкові права. Відповідно була відкрита спадкова справа №10Б/2021.

Проте, 26 грудня 2022 року нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №2/745/02-31 від 26 грудня 2022 року, в якій зазначається, що у межах відкритої спадкової справи №10Б/2021 нотаріусом було здійснено перевірку актового запису про шлюб ОСОБА_4 , за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до витягу 7 від 22.09.2021 року актовий запис про шлюб зареєстровано 14.04.2012 року за №0, відомості про актовий запис: дата державної реєстрації шлюбу 03.11.1963 року а/з №30, відомості про чоловіка зазначено - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про дружину: прізвище до державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_5 ; після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та відомості про розірвання шлюбу - відсутні.

Також, згідно наданої Постанови, стало відомим наступне. 21 листопада 2022 року Суворовською державною нотаріальною конторою у м. Одеса було надано запит за вихідним №2947/02-14 до Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області щодо надання засвідченої копії документу (заяви від імені ОСОБА_4 ) на підставі якого було винесено рішення виконкому Златоустівської сільської ради Березівського району Одеської області 24.10.2007 року за №49. 21 грудня 2022 року за вхідним №3772/02-14 Суворовською державною нотаріальною конторою у м. Одеса було отримано копії заяви ОСОБА_4 та вищевказаного рішення виконкому, у зв`язку з чим, спадковий житловий будинок під АДРЕСА_1 - не є особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_4 . А також відповідно до копії Рішення 19 сесії XXIII скликання Златоустівської сільської ради Березівського району Одеської області від 10.09.2001 року №62 щодо земельної ділянки, площею 7,8571 га, що розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Златоустівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0139 не є особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_4 .

Представник позивача вважає, що майно померлого ОСОБА_4 набуте ним в період формального шлюбу, і може бути визнане судом особистою приватною власністю з наступних підстав. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно зареєстрував шлюб із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проте сімейне життя у молодят не склалося і через деякий час після укладення шлюбу дружина поїхала на свою батьківщину до Білорусії. З тих пір ОСОБА_4 нічого не чув про свою дружину, жодного разу не бачив її, будь-яких зв`язків не підтримував аж до самої смерті. Своє майно, а саме земельну ділянку (пай) ОСОБА_4 отримав тоді, коли вже фактично не знаходився в шлюбних відносинах з ОСОБА_7 та довгий час не проживав з нею однією родиною, а саме в 2002 році. А свідоцтво про право власності на житловий будинок - в 2007 році в порядку приватизації. Представник наголошує, що побудований вказаний будинок ще в 1954 році, задовго до одруження ОСОБА_8 . Підтвердженням цьому є погосподарська книга на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: в даній книзі вказано, що дійсно за даною адресою проживала ОСОБА_9 , але тільки в період з 1961 року по 1966 рік.

Враховуючи наведене вважає, що спадкове майно належало померлому на праві особистої приватної власності та може бути успадковане спадкоємцем за заповітом.

Відповідач Березівська міська рада надала свій відзив на позовну заяву, в якій зазначала наступне. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружися коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, потрібно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружися. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружися, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружися, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружися. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641 цс5.

Представник відповідача звертає увагу, що Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-УІ «Про внесення змін до статгі 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-УІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок, його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружися. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружися, який брав участь у приватизації. Враховуючи вищевикладене можна дійти до висновку, що земельна ділянка відповідно до Державного акту на право приватної власності, що виданий ОСОБА_4 23.03.2002 року, та житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на який видано Златоустівською сільською радою Березівського району Одеської області на підставі рішення виконкому від 24.10.2007 року за №49 належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_4 .

Ухвалою судді 22.06.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20.09.2023 року було закрито підготовче провадження у справі з призначенням розгляду справи за участю сторін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, разом з тим від нього надійшла заява про розгляд цивільної справи у його відсутності, просить задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача Березівської міської ради в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про судовий розгляд, при цьому у відзиві на позовну заяву просив розглянути справу без участі його представника.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином у спосіб передбачений ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 дід позивачки, що вбачається з копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 11.12.2020 року.

Після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, що складається з: житлового будинку АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_2 від 06.11.2007 року, про реєстрацію права власності на нерухоме майно та рішення про оформлення права приватної власності та видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок виконавчого комітету Златоустівської сільської ради Березівського району Одеської області №49 від 24 жовтня 2007 року та земельної ділянки, площею 7,8571 га, що розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Златоустівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 282100:01:001:0139, що належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія Р1 №474680 від 23.03.2002 року, рішення Златоустівської сільської Ради народних депутатів Березівського району Одеської області від 10 вересня 2001 №62 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.08.2021.

При житті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зробив розпорядження заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Златоустівської сільської ради Березівського району Одеської області Вагіль Г.М. 02.11.2012 року та зареєстрований у реєстрі за №13. Згідно вказаного заповіту все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося та взагалі все те, що на день смерті йому належало та на що він за законом мав право, заповів ОСОБА_2 .

У шестимісячний строк позивач звернулася до Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса з метою вступити в свої спадкові права. Відповідно була відкрита спадкова справа №10Б/2021.

Однак, 26 грудня 2022 року нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м..Одеса було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №2/745/02-31 від 26 грудня 2022 року, в якій було зазначено, що у межах відкритої спадкової справи №10Б/2021 нотаріусом було здійснено перевірку актового запису про шлюб ОСОБА_4 , за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до витягу 7 від 22.09.2021 року актовий запис про шлюб зареєстровано 14.04.2012 року за №0, відомості про актовий запис: дата державної реєстрації шлюбу 03.11.1963 року а/з №30, відомості про чоловіка зазначено - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про дружину: прізвище до державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_5 ; після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та відомості про розірвання шлюбу - відсутні.

Також з постанови нотаріуса стало відомо, що 21 листопада 2022 року Суворовською державною нотаріальною конторою у м. Одеса було надано запит за вихідним №2947/02-14 до Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області щодо надання засвідченої копії документу (заяви від імені ОСОБА_4 ) на підставі якого було винесено рішення виконкому Златоустівської сільської ради Березівського району Одеської області 24.10.2007 року за №49. 21 грудня 2022 року за вхідним №3772/02-14 Суворовською державною нотаріальною конторою у м. Одеса було отримано копії заяви ОСОБА_4 та вищевказаного рішення виконкому, у зв`язку з чим, спадковий житловий будинок під АДРЕСА_1 - не є особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_4 . А також відповідно до копії Рішення 19 сесії XXIII скликання Златоустівської сільської ради Березівського району Одеської області від 10.09.2001 року №62 щодо земельної ділянки, площею 7,8571 га, що розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Златоустівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0139 не є особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_4 .

У постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2020 року у справі №130/2319/17-ц зазначено, що: «статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті) одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на эвину спільного майна. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за им із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли ; майно, є особистою власністю одного із подружжя.

Аналіз Верховного Суду України ст. 71 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що законодавець не пов`язує видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя із спливом строку на прийняття спадщини (Постанова Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі 61/36415/18 від 17.03.2021 року). Після смерті одного із подружжя відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи мови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.

У зв`язку з вищевикладеним нотаріус постановив відмову про видачу свідоцтв про право спадщину за заповітом на житловий будинок та на земельну ділянку - ОСОБА_2 .

Представник позивача вважає, що майно померлого ОСОБА_4 набуте ним в період формального шлюбу, може бути визнане судом особистою приватною власністю з тих підстав, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно зареєстрував шлюб із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , проте сімейне життя у молодят не слалося і через деякий час після укладення шлюбу дружина поїхала на свою батьківщину до Білорусії. З тих пір ОСОБА_4 нічого не чув про свою дружину, жодного разу не бачив її, будь-яких зв`язків не підтримував аж до самої смерті.

Той факт, що ОСОБА_6 не проживала разом із чоловіком приблизно з 1966 року підтверджується наступними доказами.

Так згідно довідки №77 від 22.02.2023 року - останнє місце проживання та реєстрації померлого - АДРЕСА_1 , інших зареєстрованих та проживаючих осіб за даною адресою на момент смерті ОСОБА_4 не було. Також даний факт підтверджується поясненнями свідків, а саме: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Березівським РВ УМВС України в Одеській області від 16.04.1996 року, РНОКПП: НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Березівським РВ УМВС України в Одеській області від 13.12.1995 р.н., РНОКПП: НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Свідки зокрема стверджують, що особисто знали сім`ю ОСОБА_12 , а саме - батьків ОСОБА_8 - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які проживали в АДРЕСА_1 . В період шлюбу у них народився син - ОСОБА_4 , який також проживав разом з батьками за однією адресою. З часом ОСОБА_15 одружився з ОСОБА_7 , яка була родом з Білорусії. Після одруження пара продовжувала спільно проживати з батьками ОСОБА_4 , але подружнє життя не склалось і було відносно недовге, так як ОСОБА_8 було призвано до строкової служби, то ОСОБА_16 не виявила бажання його чекати, тому відразу ж виїхала до Білорусії, подальша її доля - невідома. Після того вона не приїжджала, не відвідувала ні чоловіка, ні його родичів.

Як вбачається з правовстановлюючих документів, долучених до позовної заяви земельну ділянку (пай) ОСОБА_4 отримав тоді, коли вже фактично не знаходився в шлюбних відносинах з ОСОБА_7 та довгий час не проживав з нею однією родиною, а саме в 2002 році. А свідоцтво про право власності на житловий будинок - в 2007 році в порядку приватизації.

З погосподарської книги (виписок з такої ) за адресою АДРЕСА_1 , вбачається спірний будинок побудований ще в 1954 році, задовго до одруження ОСОБА_4 , в даній книзі вказано, що дійсно за даною адресою проживала ОСОБА_9 , але тільки в період з 1961 року по 1966 рік.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до вимог статті 22 КпШС УРСР майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (ч.1,3 ст.24 КпШС УРСР).

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане

.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до підпунктів 3-5 частини 1 ст. 57 СК України - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належачи їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю.

Згідно частини 6 статті 57 Сімейного кодексу України: суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), спільна праця подружжя; інші підстави набуття майна у власність (приватизація, розпаювання тощо).

Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У зв`язку з викладеним, у разі набуття (придбання) майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, особистою працею, на підставі приватизації, в результаті розпаювання, - це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Тому сам по собі факт набуття (придбання) спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 12 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Враховуючи вищевикладене можна дійти до висновку, що земельна ділянка відповідно до Державного акту на право приватної власності, що виданий ОСОБА_4 23.03.2002 року, та житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на який видано Златоустівською сільською радою Березівського району Одеської області на підставі рішення виконкому від 24.10.2007 року за №49 належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_4 .

На підставі викладеного, зважаючи на фактичні обставини встановлені судом, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, які підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12,81,141,263 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка дії в інтересах ОСОБА_2 до Березівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю померлого та про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю померлого ОСОБА_4 , 1942 р.н. - житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 7,8571 га, що розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Златоустівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0139, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (РНОКПП: НОМЕР_7 ) право власності в порядку спадкування за заповітом на - житловий будинок АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (РНОКПП: НОМЕР_7 ) право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку, площею 7,8571 га, що розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Златоустівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0139, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Суддя Панчишин А.Ю.