Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1999/17 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І.В.
Категорія 16 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.,

суддів Борисюка Р.М., Трояновської Г.С.

з участю секретаря

судового засідання Чішман А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/1999/17 за позовом першого заступника керівника Житомирської місцевої прокуратури Толочка В.В. в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 , Житомирського обласного управління лісового та мисливського господарства (правонаступник - Центральне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства), Державного підприємства «Житомирське лісове господарство» (правонаступник - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Коростенське лісомисливське господарство»), Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира до Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_1 , третьої особи Державне підприємство «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Шепетівського військового лісгоспу про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Слівінського Артема Олексійовича на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Зубчук І.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року прокурор звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що Житомирською місцевою прокуратурою забезпечується процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000006 від 26 листопада 2014 року за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України відносно посадових осіб Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області, із матеріалів якого встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 на підставі рішення Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 30 травня 2008 року надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,24 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в с. Тригір`я, Житомирського району і області, та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 554236 від 09 січня 2009 року. Оскільки ОСОБА_1 отримав вказану земельну ділянку з порушенням чинного законодавства, тобто без прийняття будь-якого рішення органу місцевого самоврядування чи державної влади, тому просив задовольнити позовні вимоги, а саме:

- визнати незаконним та скасувати рішення 23-ої сесії 5-го скликання Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 30 травня 2008 року, яким надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0009, загальною площею 0,24 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД 554236 від 09 січня 2009 року, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 07 та внести відповідний запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером:03:002:0009;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі КЕВ м. Житомира, військової частини НОМЕР_1 земельну ділянку площею 0,24 га, з кадастровим номером :03:002:0009 що знаходиться в адміністративних межах Тетерівської сільської ради Житомирського району, Житомирської області, а також вирішити питання відшкодування понесених судових витрат.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 15 травня 2023 року позов задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД 554236, що зареєстрований за № 07 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю із внесенням відповідного запису про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку. Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі КЕВ м. Житомира земельну ділянку загальною площею 0,24 га з кадастровим номером :03:002:0009, що розташована в межах Буківської сільської ради Житомирського району, Житомирської області. Стягнуто із Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_1 на користь Житомирської обласної прокуратури по 1866,66 грн з кожного понесених судових витрат.

В решті позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Слівінський А.О., посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.

Звертаючись до суду із даним позовом, прокурор не обґрунтував своє представництво та не вказав поважні причини пропуску строку позовної давності. Ухваленим рішенням суду відбулось непропорційне втручання у право відповідача на мирне володіння майном, що суперечить практиці Європейського Суду з прав людини.

У відзиві на апеляційну скаргу Житомирська окружна прокуратура просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Аналогічна позиція висловлена у відзиві Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року до участі у справі залучені Центральне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства як правонаступника позивача Житомирського обласного управління лісового та мисливського господарства, а також Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Коростенське лісомисливське господарство» як правонаступника ДП «Коростенське лісомисливське господарство», яке у свою чергу є правонаступником ДП «Житомирське лісове господарство».

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

В судовому засіданні представники першого заступника керівника Житомирської місцевої прокуратури Толочка В.В. в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 , Житомирського обласного управління лісового та мисливського господарства (правонаступник - Центральне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства), Державного підприємства «Житомирське лісове господарство» (правонаступник - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Коростенське лісомисливське господарство»), Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира доводи апеляційної скарги вважали необґрунтованими та в її задоволенні просили відмовити.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 09 січня 2009 року на ім`я ОСОБА_1 було видано державний акт серії ЯД №554236 на право власності на земельну ділянку площею 0,24 га, яка розташована на території с. Тригір`я Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області, кадастровий номер :03:002:0009, на підставі рішення 23-ої сесії 5-го скликання Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 30 травня 2008 року, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (а. с. 72 т. 1).

Відповідно до протоколу 23-ої сесії 5-го скликання від 22 квітня 2008 року (із додатком) Буківською сільською радою ухвалено низку рішень щодо передачі у приватну власність земельних ділянок громадянам; надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок та корегування схеми генерального плану забудови с. Буки тощо, однак рішення про виділення земельної ділянки загальною площею 0,24 га ОСОБА_1 не приймалось (а.с. 19 - 39 т. 1).

Спірна земельна ділянка площею 0,24 га, яка розташована на території с. Тригір`я Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області, кадастровий номер :03:002:0009 перебуває на балансі КЕВ для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України відповідно до акту серії Б № 022537 від 1978 року, що підтверджується відповіддю КЕВ м. Житомира № 3440 від 31 серпня 2017 року на запит Житомирської місцевої прокуратури (а.с. 66 т. 1) і погодження на вилучення зі зміною цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення в кварталі 19 Тригірського лісництва не надавалось (а.с. 73 т. 1).

Згідно висновку експерта ОСОБА_2 № 446/20 від 26 лютого 2020 року земельна ділянка площею 0,2401 га, кадастровий номер :03:002:0009 знаходиться в межах земельної ділянки, тобто накладається на земельну ділянку згідно державного акту на право користування землею серії Б № 022537, який зареєстрований за № 9 від 1978 року, військового містечка № НОМЕР_2 і площа накладення становить 0,2401 га (а.с. 110-125 т. 3).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дослідивши протокол сесії та рішення прийняті на 23-тій сесії 5-го скликання Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області 22 квітня 2008 року встановив, що будь-які рішення відносно ОСОБА_1 не приймались, а відомості щодо проведення сесії і прийняття відповідного рішення щодо виділення відповідачу земельної ділянки 30 травня 2008 року, як це зазначено у державному акті, також відсутні, тому відсутні правові підстави для визнання його незаконним і скасування. З огляду на наведене, місцевий суд вважав, що у даній справі визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, як правовстановлюючого документу виданого ОСОБА_1 , є ефективним способом захисту прав власника та відповідає речово-правовому характеру спору, як і задоволення похідних вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 та витребування у нього на користь держави в особі КЕВ м. Житомира спірної земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України (на час звернення ст. 3 ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Однією з вимог, з якими прокурор звернувся до суду, є визнання незаконним та скасування рішень 23 сесії 5 скликання Буківської сільської ради Житомирського району від 30 травня 2008 року про надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0009.

За змістом ст. 12 Земельного Кодексу України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. б ч. 1 ст. 81 ЗК України).

Статтею 118 ЗК України було врегульовано механізм дії відповідних органів влади в частині надання земельних ділянок громадянам.

Так, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки (ч. 1).

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (ч. 2).

Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель (ч. 4).

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання (ч. 6).

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (ч. 7).

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (ч. 8).

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування (ч. 9).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність (ч. 10).

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 ЗК України).

Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 цього Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

За змістом частин першої, шістнадцятої статті 46 Закону сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради, за результатами розгляду питань віднесених до її компетенції рада приймає рішення, які фіксуються у протоколі сесії.

За нормами частин першої, п`ятої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом. Набуття цих прав громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) затверджено Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 1 Інструкції право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державним актом на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю, на право постійного користування землею.

Державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю або право постійного користування землею видається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, міської, селищної, сільської ради, а на право власності на землю - на підставі рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, міської, селищної, сільської ради.

Розробку технічної документації зі складання державного акта на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею здійснюють державні та інші землевпорядні організації на підставі технічного завдання, яке видається районним (міським) відділом (управлінням) земельних ресурсів Держкомзему України.

Технічна документація зі складання державного акта на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею включає: виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання в користування або передачу у власність земельної ділянки; заяву власника землі або землекористувача про складання державного акта; технічне завдання на складання державного акта; висновок державного органу земельних ресурсів про права третіх осіб на використання земельної ділянки; висновок органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; абрис зйомки земельної ділянки; кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки; збірний кадастровий план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площі земельної ділянки; відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки з прив`язкою до пунктів геодезичної мережі; експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем.

Вищевказаної документації стороною відповідача не надано і такі матеріали в справі відсутні, як і доказів того, що 30 травня 2008 року, як зазначено в оспорюваному державному акті, Буківською сільською радою проводились пленарні засідання та відповідно приймалося рішення щодо виділення ОСОБА_1 земельної ділянки, а наступна 24 сесія 5 скликання сільської ради відбулась вже 11 липня 2008 року.

07 листопада 2014 року Буківська сільська рада надала відповідь на запит Житомирської міжрайонної прокуратури №349/02-20, зі змісту якої вбачається, що заява ОСОБА_1 в сільську раду не надходила, зареєстрована не була, рішення щодо передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки не видавалось (а.с. 40, т. 1).

Таким чином, із досліджених судом першої інстанції оригіналів протоколів сесій, рішень, прийнятих радою, та документів до них вбачається, що рішення 23 сесії 5 скликання від 30 травня 2008 року не існувало, що означає, що рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо передачі земельних ділянок безоплатно у власність ОСОБА_1 . Буківською сільською радою Житомирського району не приймалось.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про скасування рішення 23 сесії 5 скликання Буківської сільської ради Житомирського району від 30 травня 2008 року, яким надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0009 загальною площею 0,2401 га для ведення особистого селянського господарства у зв`язку з тим, що таке рішення взагалі не приймалося, а отже не було підставою для виникнення права власності відповідача ОСОБА_1 на згадану земельну ділянку. Відтак, первісним документом, який посвідчує право власності ОСОБА_1 на дану земельну ділянку, є саме державний акт, і в контексті цієї конкретної справи визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_1 зі скасуванням державної реєстрації права власності, є ефективним способом захисту для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для витребування цієї земельної ділянки власником, а також для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

Вирішуючи спір в цілому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку без наявності на те законних підстав з порушенням встановленої законодавством процедури, що суттєво порушує суспільний інтерес і справедливу рівновагу між приватними інтересами та інтересами територіальної громади. При цьому місцевий суд правильно вважав, що позовні вимоги про витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача є обґрунтованими, а втручання держави у його право власності є виправданим, оскільки відповідачем не надано жодного належного доказу використання ним спірної земельної ділянки за її цільовим призначенням згідно наявного державного акта, а порушення загальновідомого, чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення місцевим судом норм матеріального чи процесуального права.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (ч. 3). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій ч. 4).

У рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Верховний Суд також вказав, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Згідно ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», п. 4, 5 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, яке, зокрема, здійснює в межах повноважень, передбачених законом, функції з управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони; веде облік об`єктів державної власності, які належать до сфери управління Міноборони. Міністерство забезпечує в установленому порядку самопредставництво Міноборони в судах та інших органах через осіб, уповноважених діяти від його імені, у тому числі через посадових (службових) осіб юридичної служби Міноборони або інших уповноважених осіб, а також забезпечує представництво інтересів Міноборони в судах та інших органах через представників.

Таким чином, саме Міністерство оборони України уповноважене здійснювати захист інтересів держави у випадку порушення прав на нерухоме майно, в тому числі земельні ділянки, надані для потреб оборони.

Разом з тим, відповідно до п.п. 1.1, 1.3. Інструкції з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 19 грудня 2017 року № 680, облік земельних ділянок, які надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військових навчальних закладів, підприємств, організацій, госпрозрахункових організацій Збройних Сил України та Міністерства оборони України ведеться, зокрема, у квартирно-експлуатаційних відділах та квартирно-експлуатаційних частинах районів. При цьому, КЕЧ району здійснює заходи щодо контролю за ефективним використанням земель оборони, які перебувають у неї на обліку.

Так, судом встановлено, що листом від 29 серпня 2017 року за № 8550 вих-17 заступник керівника Житомирської місцевої прокуратури повідомив Міністерство оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира, військову частину НОМЕР_1 , Житомирське обласне управління лісового та мисливського господарства, Державне підприємство «Житомирське лісове господарство» повідомив про намір звернутись до суду за захистом інтересів держави в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

За результатами розгляду даного повідомлення жоден із вказаних органів та установ не вжив заходів щодо пред`явлення позову, зокрема, посилаючись на відсутність таких можливостей, а саме фінансування.

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що заступник керівника прокуратури з дотриманням встановленого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку в межах наданих йому повноважень та за наявності обставин неналежного здійснення захисту інтересів держави Міністерством оборони України та КЕВ м. Житомира, правомірно звернувся до суду за захистом інтересів держави і в особі вказаних органів, а тому підстав для залишення позову без розгляду не має.

Доводи скаржника щодо пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду із даним позовом колегія суддів визнає неприйнятними, оскільки факт незаконної передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_1 встановлено в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000006 від 26 листопада 2014 року за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України відносно посадових осіб Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області, відтак позов подано в межах строків, передбачених ст. 257 ЦК України. Долучені до апеляційної скарги ксерокопії документів апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки клопотання щодо їх долучення до матеріалів справи відповідачем та його представником ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції не заявлялось.

Посилання, наведені в апеляційній скарзі щодо непропорційного втручання у право відповідача на мирне володіння майном, що суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, є необґрунтованими. Мотиви, з яких суд першої інстанції вважав виправданим таке втручання, детально аргументовані в оскаржуваному рішенні із посиланням на відповідну практику ЄСПЛ, а тому не потребують повторення у судовому рішенні апеляційного суду. Крім того, колегія суддів констатує, що не підлягає судовому захисту майнове право, яке набуто у незаконний спосіб.

З огляду на наведене відповідно до положень ст. 375 ЦПК України рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Слівінського Артема Олексійовича залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15 травня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 20 жовтня 2023 року