справа № 362/5957/21 головуючий у суді І інстанції Соловей Г.В.
провадження № 22-ц/824/9882/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 квітня 2021 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» на посаду продавця консультанта, відділ каси в магазин № 73 розташованого за адресою: м. Васильків, вул. Соборна. 64/1 . 12 червня 2021 року позивача було переведено на посаду продавця консультанта, відділ каси в магазин № 344 розташований за адресою: м. Васильків, вул. Грушевського, 19 . 01 липня 2021 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 було здійснено 06 серпня 2021 року, тобто з порушенням строків. Отже, починаючи з наступного дня після звільнення працівнику починає нараховуватися середній місячний заробіток до повної виплати всіх належних працівнику коштів.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 02 липня 2021 року по 05 серпня 2021 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині. Також, відповідач просить виключити з мотивувальної частини рішення речення: «Суд не бере до уваги письмові пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 так, як дані пояснення отримані в порушень порядку їх надання, передбачених нормами ЦПК України».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач не була в день звільнення на робочому місці, що підтверджується витягом з табелю обліку робочого часу за липень 2021 року, а тільки була в відділі кадрів, де забрала трудову книжку та розписалася в особовій картці П-2 та наказі про звільнення №88/МЦ344 к/тр від 01 липня 2021 року. Дана обставина справи важлива, адже впливає на те, що роботодавець не мав можливості здійснити в цей день будь-які дії, щоб видати готівкою розрахункові, адже надіявся, що позивач буде цілий день на роботі та підійде до завідуючої центральної каси отримати розрахункові. В день звільнення позивач не звернулася до завідуючої центральної каси для отримання розрахункових, хоча до цього отримувала заробітну плату готівкою і знала до кого саме потрібно підійти для їх отримання (підтверджується поясненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ). Тож, неотримання готівкових коштів було здійснено не з вини роботодавця, а з таким наміром, щоб в подальшому звернутися в суд з відповідними позовним вимогами. Роботодавець не має права силою приводити працівника у відповідний кабінет і змушувати отримувати готівкові розрахункові кошти при звільненні та примушувати розписатися за їх отримання. Заробітна плата завжди виплачувалася позивачу готівкою з центральної каси магазину, не на зарплатну картку, так як її в ОСОБА_1 не було. Враховуючи вище зазначене, роботодавець не мав наміру здійснити порушення трудових прав працівника, а якщо відсутня суб`єктивна сторона (вина), то відповідно і не повинна застосовуватися ст. 117 КЗпП України. Судом не враховано письмові пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 додані до відзиву, які є належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що наказом № 76/МЦ73 к/тр від 07 квітня 2021 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду продавець-консультант у відділ магазину №73, м. Васильків, вул. Соборна, 64 з випробувальним строком на один місяць на безстроковий термін з восьмигодинним робочим днем.

В подальшому за наказом керуючого магазином ОСОБА_4 № 62/МЦ344 к/тр від 10 червня 2021 року позивача переведено на іншу роботу, а саме переведено на посаду продавця-консультанта відділу каси магазину №344, м. Васильків, вул. Грушевського, 19 з 12 червня 2021 року з окладом згідно штатного розпису.

01 липня 2021 року згідно з Наказом № 88/МЦ344 к/тр від 01 липня 2021 року з ОСОБА_1 було припинено трудовий договір за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Компенсація невикористаної відпустки становила п`ять днів.

З вказаним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена 01 липня 2021 року, про що свідчить її підпис.

Рішення суду першої інстанції не оскаржується у частині відхилених позовних вимог, а, відтак, в апеляційному порядку в цій частині не переглядається.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є обґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала про те, що остаточний розрахунок при звільненні 01 липня 2021 року (компенсація за 5 днів невикористаної відпустки) в сумі 1 850 грн. отримала 06 серпня 2021 року. Позивач вказує, що відповідачем було порушено строк здійснення розрахунку при звільненні її з підприємства. Розмір сум, належних відповідачу при звільненні позивачем не оскаржується.

Фактичний розрахунок відповідачем з позивачем проведено 05 серпня 2021 року, що підтверджується відомостями на виплату готівки № СФ-1007271 за липень 2021 року та не заперечується сторонами.

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2021 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). При цьому, остаточний рахунок з ОСОБА_1 було здійснено 06 серпня 2021 року, тобто, з порушенням строків, визначених ст. 116 КЗпП України.

Факт невчасного розрахунку з позивачем при звільненні відповідачем не заперечується. При цьому, відповідач вказує про те, що неотримання готівкових коштів було здійснено не з вини роботодавця, оскільки в день звільнення позивач не звернулася до завідуючої центральної каси для отримання розрахункових, хоча до цього отримувала заробітну плату готівкою і знала до кого саме потрібно підійти для їх отримання.

Разом з тим, на підтвердження зазначених обставин відповідач не надав жодного доказу, а, відтак, доводи позивача, що заробітна плата не була виплачена їй в день звільнення саме з вини відповідача є обґрунтованими.

Відповідач також вказує, що суд не взяв до уваги письмові пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 додані до відзиву, які є важливими для правильного вирішення спору.

Однак, суд першої інстанції вірно не прийняв зазначені пояснення до уваги, так як вони отримані в порушення порядку їх надання, передбачених нормами ЦПК України та не є належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст. 77-79 ЦПК України.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав до часткового задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, доводами апеляційної скарги не спростовані, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.