Справа № 125/368/21
Провадження № 22-ц/801/2005/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 рокуСправа № 125/368/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №125/368/21 запозовом ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни, Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»на рішення Барського районного суду Вінницької області від 16 серпня 2023 року, яке ухвалене суддею Хитруком В.М. в Барському районному суді Вінницької області, повний текст складено 18 серпня 2023 року,

в с т а н о в и в :

В березні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М., АТ КБ «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, мотивуючи його тим, що неповнолітній ОСОБА_3 , являється сином та спадкоємцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 серпня 2007 року ОСОБА_4 уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір №VIСWGК00001582.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, ОСОБА_4 22 серпня 2007 року уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В зв`язку з укладанням вказаного договору іпотеки було накладено заборону на відчуження вказаного житлового будинку, без скасування якої нотаріус не мала права здійснювати реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк».

Проте, 12 вересня 2016 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М., без відома ОСОБА_4 , було звернено стягнення на майно шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію прав власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на належний позивачу житловий будинок. Вказаним рішенням нотаріуса були порушені права неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , а саме майнові права на спадщину після смерті свого батька.

Позивач вважає рішення нотаріуса про реєстрацію права власності на вищевказаний будинок за ПАТ КБ «Приватбанк» незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на належний ОСОБА_4 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке прийняте приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. 12 вересня 2016 року та скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на належний ОСОБА_4 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вчинений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. 12 вересня 2016 року, індексний номер 31331332 та стягнути судові витрати.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 16 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на належний ОСОБА_4 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке прийняте приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. 12 вересня 2016 року.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на належний ОСОБА_4 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вчинений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. 12 вересня 2016 року, індексний номер: 31331332.

В задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погодившись із рішенням суду АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, ухвалене при не повному з`ясуванні всіх обставин справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Таким чином, скаржник просив скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що захисту підлягає право позивача на її частку спірного будинку, а тому заявлені позовні вимоги про скасування в цілому рішення про державну реєстрацію та запису про набуття права власності на цей будинок АТ КБ «Приватбанк», виходять за межі цього права.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Зубань О.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Від представника АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Роя В.Л. надійшло клопотання про відкладення розгляду справу, яке мотивоване тим, що він буде перебувати в щорічній відпустці.

Згідно положень статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи, з урахуванням належного їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже рішення суду в частині відмовлених позовних вимог, апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 серпня 2007 року ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали кредитний договір №VIСWGК00001582, предметом якого було надання позичальнику Банком кредитних грошових коштів в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди у зазначені строки.

Згідно даних кредитного договору від 22.08.2007 року ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 30 000 доларів США, що станом на 22.08.2007 року еквівалентно 165 000 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, ОСОБА_4 22 серпня 2007 року уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на який було накладено заборону відчуження житлового будинку.

У позивача ОСОБА_1 та у її покійного чоловіка ОСОБА_4 не було у власності іншого, окрім іпотечного, нерухомого житлового майна, і житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу 92,83 м.кв., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 липня 2018 року № 129630060 та від 03 березня 2021 року № 246849394.

12 вересня 2016 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою Оксаною Миколаївною було звернено стягнення на майно шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підстави договору іпотеки від 22 серпня 2007 року.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про його смерть.

Згідно спадкової справи №235/2017 єдиним спадкоємцем майна померлого ОСОБА_4 є його неповнолітній син, ОСОБА_3 , 2008 року народження, який прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 квітня 2018 року за реєстром № 475.

25 лютого 2021 року позивач ОСОБА_1 отримала копію ухвали Барського районного суду Вінницької області від 30 листопада 2020 року про відкриття провадження у справі №125/428/20 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення, та копію позовної заяви АТ КБ «Приватбанк», до якої були додані додатки, в тому числі Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з яких позивач вперше дізналася про рішення нотаріуса щодо звернення стягнення на майно шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію прав власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на житловий будинок.

Позивач вважає, що рішенням нотаріуса Бєлої О.М. були порушені права неповнолітньої дитини Позивача - ОСОБА_3 , 2008 року народження, а саме майнові права на спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до складу якої мав би ввійти житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що приватний нотаріус Бєлая О. М., яка діяла як державний реєстратор прав на нерухоме майно, не врахувала, що банком не надані усі необхідні документи для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки. Крім того, отриманий кредит є споживчим, наданий в іноземній валюті, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно загальна площа спірної квартири, яка є предметом іпотеки, становить 92,83 кв. м, інше нерухоме майно померлому ОСОБА_4 на праві власності не належало, він не надавав банку згоду на відчуження предмету іпотеки.

Відмовляючи в частині позовних вимог до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М. суд першої інстанції виходив з того, що вона не є належним відповідачем.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, провадження № 14-48цс19).

Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до пункту 27 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дій від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно з пунктом 61 Порядку у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Таким чином, пунктом 61 Порядку визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор у ході її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки у силу зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію. Схожого за своїм змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року в справі № 638/20000/16-ц (провадження № 14-2цс19).

Підтвердженням надіслання банком іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення виконання договору позики, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211.

У пункті 3 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону.

Наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 липня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до ОСОБА_4 з листом-повідомленням № 960, відповідно до якого останній є боржником за кредитним договором, його умови належним чином не виконує, у зв`язку з чим банк має намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу іпотечного майна шляхом укладення договору купівлі-продажу сторонній особі, якщо протягом 30 днів з дня отримання цього повідомлення боржник не висловить намір придбати предмет іпотеки.

Цього ж дня банк направив ОСОБА_4 лист № 960/1 про те, що в разі несплати кредитного боргу в розмірі 534670 грн до 26 серпня 2016 року він змушений буде звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на нього.

Разом з тим, судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало належні та допустимі докази на підтвердження отримання ОСОБА_4 вимоги банку про погашення кредитної заборгованості та його обізнаність про намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки. Зокрема відсутнє повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Крім того, в матеріалах справи докази того, що на день прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію права власності у ОСОБА_4 існувала заборгованість перед ПАТ КБ «Приватбанк».

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції, що нотаріусу не надано доказів того, що пройшов 30-ти денний строк з дня отримання позивачем повідомлення про усунення порушень.

Зокрема, суд першої інстанції витребував реєстраційну справу, однак до суду її надано не було (а.с.166, 185, 187).

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що кредит є споживчим, наданий в іноземній валюті, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Такі висновки щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19); від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20).

Встановивши факт неотримання ОСОБА_4 повідомлення про намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки внаслідок непогашення кредитної заборгованості, з урахуванням того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 92,83 кв.м., використовується як місце постійного проживання та виступає як забезпечення зобов`язань позичальника за споживчим кредитом, не може бути примусово стягнута шляхом реєстрації права власності за ПАТ «КБ «Приватбанк», тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для задоволення вимог, пред`явлених до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, і підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині немає.

Щодо доводів апеляційної скарги в тому, що захисту підлягає право позивача на її частку спірного будинку, а тому заявлені позовні вимоги про скасування в цілому рішення про державну реєстрацію та запису про набуття права власності на цей будинок АТ КБ «Приватбанк», виходять за межі цього права, не заслуговує на увагу, оскільки приймаючи 12 вересня 2016 року рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «Приватбанк», приватний нотаріус Бєлая О. М., яка діяла як державний реєстратор прав на нерухоме майно, не врахувала, що банком не надані усі необхідні документи для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки.

Крім того, отриманий кредит є споживчим, наданий в іноземній валюті, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не надано банку згоду на відчуження предмету іпотеки, а тому приватний нотаріус Бєлая О. М. взагалі не мала правових підстав здійснювати реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «Приватбанк».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не містять доказів та посилань, що оскаржуване рішення є незаконним, та судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»залишити без задоволення.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 16 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 листопада 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.