КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Горлатим Олександром Васильовичем , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київської міського нотаріального округу Іващенко Наталії Володимирівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на майно,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до приватного нотаріуса КМНО Іващенко Н.В., Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на майно, в якому просила суд: скасувати рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) від 21 листопада 2019 року індексний номер - 49786455, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В., номер запису про право власності 34246861.

Свої вимоги мотивувала тим, що 30 березня 2007 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» (надалі Банк) був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав у власність позивача валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 118 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору було укладено договір іпотеки, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, нею як іпотекодавцем було передано в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1 .

Вказувала, що 27 червня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Того ж дня, 27 червня 2019 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Амбрелла» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого новим кредитором за кредитним договором та новим іпотекодержателем стало ТОВ «ФК «Амбрелла».

В подальшому, за ініціативи ТОВ «ФК «Амбрелла», державний реєстратор прав на нерухоме майно - приватний нотаріус КМНО Іващенко Н.В. - прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер: 49786455 від 21 листопада 2019 року провести державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Амбрелла».

Позивач наголошувала, що на момент проведення оскаржуваної реєстрації діяли норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тобто перереєстрація була здійснена з порушенням норм зазначеного Закону.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Горлатий О.В. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що висновок суду про неможливість застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не ґрунтується на обставинах справи, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо наявності у неї будь-якого іншого нерухомого житлового майна. Натомість, квартира, в якій вона зареєстрована ніколи не належала та не належить їй на праві власності.

Представник вказує, що спірну квартиру ОСОБА_1 разом із родиною використовує як місце постійного проживання. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання її неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та проживає у спірній квартирі з 13 січня 2011 року та по теперішній час, протоколами опитування адвокатом Горлатим О.В. - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які проживають в будинку АДРЕСА_2 , копіями платіжних документів за оплату комунальних послуг.

Відтак представник апелянта вважає, що спірна квартира використовується ОСОБА_1 як місце постійного проживання, а тому не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком, як забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Разом з тим, апелянт надає попередній розрахунок судових витрат, понесених в суді першої та апеляційної інстанцій, в розмірі 101 488,60 грн. та вказує, що детальний розрахунок та підтвердження розміру понесених витрат будуть надані в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи вказане в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - Горлатий О.В. просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 , адвокат Горлатий О.В. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача у справі ТОВ «Амбрелла», адвокат Воронков О.М. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених в рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Приватний нотаріус КМНО Іващенко Н.В., будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи (а.с.222) до суду апеляційної інстанції не з`явилася.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності приватного нотаріуса КМНО Іващенко Н.В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 30 березня 2007 року між ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0. Згідно умов договору Банк зобов`язався надати, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути в банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 118000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах визначених цим Договором. Кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме іпотечний кредит (а.с. 8-11).

У той же день 30 березня 2007 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки № 51204, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. за реєстровим № 413. Відповідно до Договору іпотеки в забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_7 було передано АКІБ «УкрСиббанк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки є власністю іпотекодателя на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кияшко А.В. 30 березня 2007 року за реєстровим номером № 409 (а.с. 12-14)

25 листопада 2016 року у зв`язку з укладенням шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (а.с. 7).

Із матеріалів справи вбачається, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк» був укладений договір уступки прав вимоги за умовами якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором №51204, що укладений 30 березня 2007 року між ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк» та договором іпотеки від 30 березня 2007 року, що укладений між вказаними особами ( а.с. 115).

27 червня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір № 1463/К про відступлення прав вимоги, за яким ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набула право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_6 (а.с.107-108).

Цього ж дня, 27 червня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла» укладено Договір № 1526/1 про відступлення прав вимоги, за яким та ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла» набула право вимоги за договорами іпотеки, в тому числі укладеним з ОСОБА_6 , даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 999 (а.с.110-112).

Рішенням Державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Іващенко Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер 49786455 від 21.11.2019 р. 12.00.32 право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ТОВ «ФК «Амбрелла»» (номер запису про право власності 34246861, дата та час державної реєстрації 19.11.2019 16.59.05) (а.с. 113).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачем у справі не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав реєстрацією права на іпотечне майно за відповідачем у справі ТОВ «Амбрела».

Обґрунтовуючи зазначений висновок суд першої інстанції посилався на те, що згідно наявних в матеріалах справи доказах встановлено, що позивач в квартирі АДРЕСА_3 не зареєстрована. Згідно інформації про зареєстроване місце проживання ОСОБА_9 зареєстрована в АДРЕСА_4 з 23 вересня 2008 року по теперішній час.

На виконання вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем не додано жодного доказу, що квартира АДРЕСА_1 використовується позивачем як місце постійного проживання позичальника - ОСОБА_6 , а тому є всі підстави вважати, що дія встановленого законом мораторію в даному конкретному випадку не підлягає застосуванню.

Щодо заявленого позивачем позову до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В., суд першої інстанції, посилаючись на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 у справі № 823/2042/16 (пункт 36)) зазначив, що позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач також визначив відповідачем.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 зазначеного Закону).

Відповідно до статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку» одним із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частини перша та друга статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року № 800-VI внесено зміни до статті 36 Закону України «Про іпотеку», у зв`язку з чим її положеннями передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У частині першій статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, зазначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї статті Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» положення статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Таким чином, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно в позасудовому порядку.

Судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що відповідач у справі ТОВ «Амбрелла» відповідно до положень ст.ст.512, 514, 515 ЦК України набуло права вимоги до позивачки у справі ОСОБА_1 , яка уклавши 30 березня 2007 року із Банком договір про надання споживчого кредиту №0, та отримавши від останнього грошові кошти в розмірі 118 000 доларів США не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання та станом на дату набуття відповідачем у справі ТОВ «Амбрелла» права вимоги, мала невиконане зобов`язання за вище вказаним кредитним договором у розмірі 6 944 056,17 грн (із яких заборгованість по тілу кредиту 3 039 397,18 грн, та заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами у розмірі 3 904 658,99 грн), що підтверджується додатком до договору уступки прав вимоги від 27 червня 2019 року (а.с. 112).

Доказів на спростування зазначених обставин позивач у суду не подала.

Пунктом 5 іпотечного договору №51204 від 30 березня 2007 року передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, задовольнивши вимоги іпотекодержателя у позасудовому порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

26 липня 2019 року ТОВ «ФК «Амбрелла» направило ОСОБА_7 повідомлення про наміри звернути стягнення на предмет іпотеки, яке отримано останньою 02 серпня 2019 року. В цьому ж повідомленні запропоновано іпотекодавцю - ОСОБА_7 протягом 30 днів з дня отримання вказаного повідомлення виконати взяті на себе зобов`язання та сплатити ТОВ «ФК «Амбрелла» як новому кредитору, та іпотекодержателю заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 944 056,17 грн (із яких заборгованість по тілу кредиту 3 039 397,18 грн та заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами у розмірі 3 904 658,99 грн) ( а.с.96-97).

Отримавши вказане повідомлення 02 серпня 2019 року ОСОБА_7 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором та заперечила щодо примусового відчуження майна, посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

21 листопада 2019 року приватним нотаріусом КМНО Іващенко Н.В. як державним реєстратором було прийняте оскаржуване рішення про реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Амбрелла» на іпотечне майно, що належить позивачу (а.с.113-120).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 листопада 2019 року, суд першої інстанції, виходив з того, що на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на час вчинення реєстраційних дій, однак позивачем в супереч положенням ст. 81 ЦПК України не подану суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин визначених вище вказаним Законом, які б перешкоджали реєстратору здійснювати реєстрацію за іпотекодержателем права власності на вище вказану квартиру.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суд першої інстанції з огляду на таке.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.

З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року в справі № 802/1340/18-а.

Висновки про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку містяться і в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18 (провадження № 61-7373св20), від 30 вересня 2021 року у справі № 127/15802/15-ц (провадження № 61-16395св20), від 02 травня 2022 року у справі № 754/716/19 (провадження № 61-12633св21).

У цій справі судом першої інстанції встановлено, що предметом договору іпотеки, укладеного на забезпечення виконання умов кредитного договору, є спірна квартира, площа якої становить 43,5 кв. м, тобто не перевищує 140 кв. м., однак належних та допустимих доказів того, що саме вказана квартира - нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника позивачем суду не було подано.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду перешої інстанції з врахуванням наступного.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України (частина друга статті 13 ЦПК України).

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга та четверта статті 83 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина перша та друга статті 367 ЦПК України).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2023 року у справі № 686/9366/20 зазначено, що […тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні].

Так, ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначила місцем свого проживання - квартиру АДРЕСА_5 ( а.с. 1). Аналогічне місце проживання зазначено позивачем і при подачі клопотання про витребування доказів ( а.с. 43-44).

За відомостями, що містяться у відділі з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Оболонської РДА ОСОБА_9 , проживає АДРЕСА_4 ( а.с. 178).

Доказів зворотного позивач та її представник суду першої інстанції при розгляді справи не подавали та не зверталися до суду із клопотанням про витребування доказів, які б вони не змогли отримати самостійно.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі 499/895/19 «сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.»

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, протягом всього часу розгляду справи у суді першої інстанції не скористався своїм правом на подання клопотань про витребування доказів, подання належних та допустимих доказів щодо її проживання в іпотечній квартирі, а також не надав доказів неможливості подання таких клопотань до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від ОСОБА_9 , тому колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо не доведеня позивачем обставин проживання в іпотечній квартирі на момент звернення стягнення на предмет іпотеки законним та обґрунтованим.

Намагання представника позивача усунути вказані недоліки поданої позовної заяви на стадії апеляційного розгляду справи є порушенням процесуального законодавства, зокрема принципу змагальності, справедливості та законності, викладених у ст. 2 ЦПК України та відповідно і порядку подачі доказів, визначеному ст. 83 ЦПК України.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним відповідачем у цій справі є саме ТОВ «ФК «Амбрелла». Проте помилкове зазначення позивачем співвідповідачем у справі державного реєстратора не призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Горлатим Олександром Васильовичем , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв