Головуючий у І інстанції Волкова С.Я.
Провадження №22-ц/824/5533/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «САП Україна» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «САП Україна» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «САП Україна» про стягнення заробітної плати, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати при звільненні та вихідної допомоги,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «САП Україна» про стягнення заробітної плати, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати при звільненні та вихідної допомоги, та просила про його задоволення, посилаючись на те, що тривалий час працює у ТОВ «САП Україна», обіймає посаду юрисконсульта. У зв`язку із звільненням попереднього директора ОСОБА_2 власниками товариства позивачу було запропоновано зайняти цю посаду і рішенням загальних зборів відповідача, оформленим Протоколом загальних зборів учасників ТОВ «САП Україна» від 05 січня 2022 року власники товариства вирішили призначити ОСОБА_1 на посаду Директора товариства.

Прийняття позивача на посаду Директора було оформлене наказом № 05012022-ОС від 05 січня 2022 року, а відомості про керівника були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач у позові посилалась на те, що сумлінно виконувала посадові обов`язки Директора, діючи в чіткій відповідності до статуту ТОВ «САП Україна» та норм чинного законодавства України, здійснюючи функції керівного органу товариства. При цьому, ОСОБА_1 продовжувала виконувати і обов`язки юрисконсульта, щоправда навантаження було дещо зменшене, оскільки функції Директора забирали значну частину робочого часу та навіть потребували понаднормової роботи.

При цьому, за весь час роботи на посаді Директора позивачу нараховувалась, але не виплачувалась заробітна плата відповідно до розміру посадового окладу, затвердженого дляДиректора товариства. Коли позивач піднімала питання виплати їй заробітної плати, її просили зачекати з вирішенням цього питання.

У липні 2022 року ОСОБА_1 ввела в графу пошуку браузера Гугл назву Товариства, серед запропонованих сайтів позивач помітила посилання на ресурс Ореndatabotз довідкою відносно Товариства та дізналась, що Директором ТОВ «САП Україна» значиться вже не вона, а інша особа - ОСОБА_3 . Така інформація свідчила про те, що позивача звільнили з посади Директора, при цьому, про звільнення її ніхто не повідомляв, розрахунки з нею не проводилися.

Кілька днів потому ОСОБА_1 мала телефонну розмову з особою, яка назвала себе представником ТОВ «САП Україна» та повідомила про те, що її було звільнено з посади Директора Товариства з 30 червня 2022 року. Бажаючи з точністю встановити обставини свого звільнення, позивач замовила витяг з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого встановила, що на посаді Директора перебуває інша особа, а зміна керівника була зареєстрована 01 липня 2022 року. В подальшому ОСОБА_1 кілька разів мала комунікації з уповноваженими особами Товариства, в ході яких просила надати їй наказ про звільнення та провести розрахунок, однак законні вимоги позивача були проігноровані. Товариство не провело з позивачем жодних розрахунків та не вчинило дій, які є обов`язком роботодавця відповідно до КЗпП України.

Посилаючись на те, що обіймала посаду директора товариства на умовах сумісництва, і на час звільнення з нею не було проведено розрахунку, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ТОВ «САП Україна» на підставі ст. 116 КЗпП України невиплачену їй заробітну плату, розмір якої, виходячи з розміру щомісячного посадового окладу директора ТОВ «САП Україна» - 13 537,33 євро, становить 2 638 558,28 грн.

Крім того, позивач у позові просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, посилаючись на те, що середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану робочу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Таким чином, позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 441 709,54 (чотириста сорок одна тисяча сімсот дев`ять гривень 54 копійки) гривень на місяць за весь час затримки виплати заробітної плати, починаючи з 01 липня 2022 року та до моменту ухвалення судом рішення у справі.

Також позивач у позові просила суд стягнути з відповідача на її користь згідно положень ст. 44 КЗпП України вихідну допомогу, оскільки у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 статті 41 КЗпП України, працівнику виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток, а трудовий договір із нею було припинено за ініціативою роботодавця. Таким чином, виходячи з щомісячного розміру заробітку 441 709,54 грн., розмір вихідної допомоги дорівнюватиме 2 650 257,24 грн. (441 709,54 грн. х 6).

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмета позову шляхом включення до нього позовної вимоги про відшкодування за рахунок відповідача завданої їй внаслідок порушення прав у сфері трудових відносин моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн., яку також просила задовольнити.

З урахуванням заяви про зміну предмету позову та заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач ОСОБА_1 остаточно просила суд стягнути з відповідача ТОВ «САП Україна» на свою користь: 2 638 558,28 грн. невиплаченої заробітної плати директора за період з 05 січня 2022 року по 30 червня 2022 року; середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати у розмірі 441 709,54 грн. на місяць, починаючи з 01 липня 2022 року та до моменту ухвалення судом рішення у справі, але не більше як 2 650 257,24 грн.; 2 650 257,24 грн. вихідної допомоги; 500 000,00 грн. моральної шкоди та понесені по справі судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «САП Україна» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) 2 638 558,28 грн. невиплаченої заробітної плати директора за період з 05 січня 2022 року по 30 червня 2022 року; 2 408 029,43 грн. середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати; 2 650 257,24 грн. вихідної допомоги, 500 000,00 грн. моральної шкоди, 17 405,00 грн. сплаченого судового збору.

У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 грудня 2022 року стягнуто з ТОВ «САП Україна» на користь ОСОБА_1 505 953,64 грн. судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу.

25 січня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла заява ТОВ «САП Україна» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у якій товариство просило суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист №757/22127/22-ц від 24 січня 2023 року, виданий на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 грудня 2022 року у справі №757/22127/22 та зупинити виконання за виконавчим листом №757/22127/22-ц від 24 січня 2023 року, посилаючись на те, що виконавчий лист видано судом за рішенням, яке не набрало законної сили, оскільки було оскаржено відповідачем шляхом подання 20 січня 2023 року апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду. При цьому, як стало відомо відповідачу, 24 січня 2023 року Печерським районним судом м. Києва позивачу був виданий виконавчий лист, який в той же день позивач пред`явила на виконання приватному виконавцю, який 24 січня 2023 року відкрив виконавче провадження.

Разом з тим, рішення суду не підлягає примусовому виконанню, оскільки не набрало законної сили, відповідно, виконавчий лист на підставі ст. 432 ЦПК України повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, оскільки виданий помилково.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «САП Україна» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, відповідач ТОВ «САП Україна» в особі представника адвоката Прохур К.В. подав на ухвалу апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву товариства та визнати виконавчий лист № 757/22127/22-ц від 24 січня 2023 року (Печерський районний суд міста Києва, суддя Волкова С.Я.) таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВ «САП УКРАЇНА» (ідентифікаційний код 31242924, адреса реєстрації: 03150, м. Київ, вулиця Ділова, буд. 5) 8 214 249,95 гривень (вісім мільйонів двісті чотирнадцять тисяч двісті сорок дев`ять гривень 95 копійок), безпідставно одержаних ОСОБА_1 за виконавчим листом № 757/22127/22-ц від 24 січня 2023 року.

Обгрунтовуючи скаргу, апелянт посилається на те, що при винесенні оскаржуваної ухвали суд не врахував, що виконавчий лист, який відповідач просив визнати таким, що не підлягає виконанню, був виданий судом на виконання рішення, яке не набрало законної сили. Встановивши дану обставину, суд при розгляді заяви мав дійти висновку про те, що виконавчий лист був виданий помилково, у відповідача відсутнє зобов`язання щодо виконання рішення суду, а отже виконавчий лист не підлягав видачі, а стягнуті за таким документом суми мають бути повернуті відповідачу шляхом стягнення з позивача в порядку ч. 4 ст. 432 ЦПК України.

Натомість, в оскаржуваній ухвалі суд зазначив, що нібито«у встановлений нормами цивільного процесуального законодавства строк апеляційна скарга з боку відповідача до суду першої інстанції подана не була», а відповідно - рішення нібито набрало законної сили.

Зазначений висновок суду суперечить нормам ЦПК та не відповідає обставинам справи, оскільки відповідачем скарга була подана у встановлений законом строк - 20 січня 2023 року безпосередньо до Київського апеляційного суду, і суду першої інстанції на час постановлення оскаржуваної ухвали було відомо про ці обставини, оскільки докази подання апеляційних скарг були долучені до заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно, при розгляді заяви суд мав достатні докази на підтвердження того, що на момент видачі виконавчого листа відповідачем вже була подана апеляційна скарга в порядку ЦПК, а отже рішення не набрало законної сили і виконавчий лист був виданий помилково.

Крім того, помилковими є і висновки суду про неможливість визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, оскільки рішення вже фактично виконано і виконавче провадження закінчено.

Так, при поданні заяви 25 січня 2023 року відповідач виходив з того, що рішення ще виконано не було - виконавчий документ ще перебував на виконанні. Фактичне виконання відбулося вже 26 січня 2023 року, тобто після подання заяви відповідачем. Відтак, в судовому засіданні 31 січня 2023 року відповідач вже просив суд стягнути з позивача безпідставно одержане за виконавчим листом, з огляду на те, що на той момент рішення було виконано.

Частиною 4 статті 432 ЦПК охоплюються як раз випадки звернення до суду за визнанням виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, вже після того, як стягнення за таким виконавчим документом відбулосяповністю або частково. Тому, позиція суду щодо неможливості задоволення заяви з огляду на фактичне виконання рішення, є абсолютно необґрунтованою і прямо суперечить статті 432 ЦПК.

При цьому суд, відмовляючи в задоволенні заяви відповідача, зокрема, в частині стягнення тих сум, які безпідставно перераховані позивачу, на підставі частини 4 статті 432 ЦПК, зауважив, що відповідна заява відповідачем була зроблена усно, хоча нібито мала обов`язково заявлятися в письмовій формі і подаватися разом з окремою заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, через канцелярію суду.

Такі висновки суду є помилковими та є наслідком неправильного застосування частини 4 статті 432 ЦПК, оскільки ЦПК не встановлює жодних вимог щодо обов`язкової письмової форми такої вимоги, тим більше щодо подання додаткової заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, із відповідною вимогою. На думку апелянта, за відсутності вимог щодо обов`язкового заявлення вимоги за частиною 4 статті 432 ЦПК у письмовій формі, така вимога може бути заявлена усно. Відтак, посилання суду на те, що відповідач мав обов`язково заявити вимогу про стягнення коштів з позивача саме в письмовій формі є безпідставними і надуманими. Тим більше безпідставними є твердження про необхідність подання якоїсь окремої (додаткової) заяви з відповідною вимогою - така заява вже була подана відповідачем 25 січня 2023 року і як раз розглядалася судом при винесенні ухвали. Таким чином, посилання суду на нібито недотримання відповідачем письмової форми при заявленні вимоги за частиною 4 статті 432 ЦПК є безпідставними; суд грубо порушив вимоги статей 182 та 432 ЦПК і безпідставно відмовив у задоволенні заяви відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу на ухвалу суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Єфремова Ж.А. просила апеляційну скаргу ТОВ «САП Україна»на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, як таку, що постановлена з додержанням вимог закону.

В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «САП Україна»- адвокат Прохур К.В. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_1 та її представники - адвокати Єфремова Ж.А. та Маляр С.А. в апеляційному суді проти задоволення скарги ТОВ «САП Україна» заперечили та просили залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 грудня 2022 року у справі № 757/22127/22-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «САП Україна» про стягнення заробітної плати, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати при звільненні, вихідної допомоги та моральної шкоди, задоволено частково позов ОСОБА_1 та стягнуто на її користь: 2 638 558,28 грн. невиплаченої заробітної плати директора за період з 05.01.2022 р. по 30.06.2022 р.; 2 408 029,43 грн. середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати; 2 650 257,24 грн. вихідної допомоги, 500 000,00 грн. моральної шкоди, 17 405,00 грн. сплаченого судового збору (том 2, а.с.214-229). Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 грудня 2022 року стягнуто на користь ОСОБА_1 505 953,64 грн. витрат на професійну правничу допомогу (том 3, а.с.31-35).

24 січня 2023 року судом за заявою ОСОБА_1 від 20 січня 2023 року видано виконавчий лист № 757/22127/22-ц (том 3, а.с.41).

24 січня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. відкрито виконавче провадження ВП № 70839492 (том 3, а.с.73), яке виконано повністю та постановою приватного виконавця Телявського А.М. від 26 січня 2023 року виконавче провадження закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (том 3, а.с.74).

Відмовляючи у задоволенні заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з відсутності для цього передбачених законом підстав, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно частини першої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

За змістом вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повістю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, при цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу 1 книги п`ятої ЦК України.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі винайдення оригіналу виконавчого листа вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Закон не передбачає можливості визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

При цьому метою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є унеможливлення подальшого проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом та закінчення виконавчого провадження (пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

У постанові Верховного Суду від 23.10.2021 р. у справі № 937/8666/19 зазначено, що водночас визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, і фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом є самостійними підставами для закінчення виконавчого провадження і їх одночасне застосування є неможливе. Закінчення виконавчого провадження з підстави фактичного виконання рішення згідно з виконавчим документом унеможливлює закінчення виконавчого провадження з підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, оскільки виконавче провадження не може бути розпочате знову.

Згідно пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Враховуючи вищевикладене, та зважаючи на те, що на час розгляду судом першої інстанції питання про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, рішення суду було фактично виконано та з цих підстав приватним виконавцем закінчено виконавче провадження, правильним є висновок суду про відсутність підстав для задоволення заяви та визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, оскільки вимоги заявника за таких обставин не відповідають меті статті 432 ЦПК України, а саме: унеможливлення подальшого проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом та закінчення виконавчого провадження, оскільки виконавче провадження завершено, а рішення суду виконано.

Доводи апеляційної скарги про помилковість видачі виконавчого листа з підстав його видачі на підставі рішення суду, яке не набрало законної сили, відповідають обставинам справи і є обґрунтованими, однак ці доводи не являються підставою для скасування ухвали про відмову у визнанні виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, оскільки на час її постановлення судом виконавче провадження по виконанню рішення було закінчене у зв`язку із його фактичним виконанням, відтак, виконавче провадження не може бути розпочате знову і виконавчий документ виконанню не підлягатиме.

Верховний Суд в постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20 сформував правову позицію, відповідно до якої: «Оскільки виконавче провадження закінчено у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, питання про повернення коштів, стягнутих за виконавчим листом не ставиться, а тому підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відсутні».

Вищенаведені висновки Верховного Судусвідчать про те, що у разі закриття виконавчого провадження після фактичного виконання судового рішення, визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, допускається виключно за умови вирішення питання про стягнення коштів, набутих на виконання рішення суду (ч. 4 ст. 432 ЦПК України).

Вимога про стягнення безпідставно одержаних стягувачем коштів має бути заявленою разом із вимогою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Такі висновки випливають з логічного аналізу змісту ч. 4 ст. 432 ЦПК України, у якій зазначено: «Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом».

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем, як боржником, вимога про стягнення на його користь безпідставно одержаних стягувачем коштів не заявлялась, оскільки заява ТОВ «САП Україна» від 25 січня 2023 року про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, такої вимоги не містить.

При цьому, посилання представника відповідача у скарзі на те, що така вимога була заявлена нею усно в судовому засіданні при розгляді судом заяви, що не заборонено процесуальним законом, не являється підставою для висновку про скасування ухвали та постановлення по справі нового судового рішення, зважаючи на наступні обставини.

Згідно абзацу 2 частини другої статті 183 ЦПК України до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надсилання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Аналіз змісту вищенаведеної процесуальної норми свідчить про те, що вимога боржника про стягнення на його користь безпідставно одержаних стягувачем коштів в порядку ч. 4 ст. 432 ЦПК України, яка подається на стадії виконання судового рішення, має бути заявлена в письмовій формі із долученням доказів її надіслання іншим учасникам справи (провадження).

За таких обставин посилання апелянта на те, що заявлення вимоги про стягнення на його користь безпідставно одержаних стягувачем коштів в порядку ч. 4 ст. 432 ЦПК в усній формі відповідає вимогам закону, є помилковими, оскільки процесуальною нормою встановлено обов`язок подання заяв, скарг, клопотань на стадії виконання судового рішення у письмовій формі з обов`язковим надісланням їх іншим учасникам справи (провадження).

Колегія суддів зауважує на тому, що за умови не заявлення боржником вимоги про стягнення на його користь безпідставно одержаних стягувачем коштів, саме по собі визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, не призведе до відновлення прав апелянта.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 вказав, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran у. Ireland)).

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції і фактично зводяться до незгоди з постановленою судом ухвалою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки Печерським районним судом м. Києва ухвалу від 31 січня 2023 року постановлено з додержанням вимог закону, підстави для її скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «САП Україна» - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: