ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5918/23 Справа № 201/196/23 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О.С. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Барильської А.П., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - адвоката Чекарьова Євгена Володимировича на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, російської федерації в особі уряду російської федерації про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення російської федерації, -

В С Т А Н О В И Л А:

04.01.2023р. ОСОБА_1 через свого представника адвоката Чекарьова Є.В. (діє на підставі ордеру від 03.01.2023р. а.с. 24) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, російської федерації в особі уряду російської федерації, про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення російської федерації.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 є власником двокімнатної квартири площею 44,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . До березня 2022 року постійно мешкав у квартирі з сім`єю. З 2014 року позивач впроваджував активну волонтерську діяльність, був головою громадської організації «Оборона Маріуполя», основними напрямками діяльності якої були: інформаційна боротьба з російською пропагандою, робота колл-центру, який інформував населення про небезпекові ситуації, боротьба з російськими фейками тощо. Позивач є публічною особою, його виступи містяться в мережі Інтернет. У зв`язку із впровадженням вказаної діяльності його внесено до «розстрільного списку» так званої ДНР, на його адресу упродовж 2014 - 2015 років надходили погрози з російських номерів.

У зв`язку із повномасштабним вторгненням рф 24.02.2022р., введенням воєнного стану, захопленням частини території України, окупацією м. Маріуполя, розуміючи небезпеку застосовування репресії, позивач 25.02.2022р. вивіз сім`ю до м. Дніпра, потім - у більш безпечний регіон України. Планував повернутися для вступу до територіальної оборони Маріуполя, але не встиг, оскільки місто було оточене. У м. Маріуполі у позивача залишилась квартира. Після 25.02.2022р. позивач позбавлений можливості користуватися квартирою через окупацію міста, загрозу бути затриманим представниками рф, не може користуватись житлом, якщо воно вціліло. Таким чином, позивачеві заподіяно матеріальну і моральну шкоди у вигляді позбавлення можливості користування квартирою.

Позивач вважає, що і Держава Україна і рф зобов`язані відшкодувати йому таку шкоду.

Зокрема, державою позивачеві не надано іншого житла, шкоду за квартиру не відшкодовано. Позивач вважає, що наявні факти, що свідчать про обізнаність органів влади України про небезпеку, що загрожувала його майну. Держава України знала про військове вторгнення, загрозу мешканцям м. Маріуполя, проте вчасна евакуація мешканців не була проведена, позивач не мав можливості вивезти рухоме майно з квартири. Україною досі не розроблений механізм отримання компенсації за зруйноване майно. Тому Держава Україна має відповідати за цим позовом, оскільки не виконала позитивні обов`язки, навіть якщо не здійснювала ефективного контролю чи обстріл відповідної території.

Інший відповідач рф як країна, що вчинила військову агресію проти України, зобов`язана відшкодувати майнову та моральну шкоду, на підставі міжнародних актів. Зокрема, Конвенції ООН «Про захист цивільного населення під час війни» від 12.08.1949р. Враховуючи той факт, що рф як держава-агресор, грубе порушила норми та принципи міжнародного права, не є державою, яка сумлінне виконує взяті за міжнародними договорами зобов`язання, тому не може посилатись на імунітет від судового переслідування в Україні, який випливає із статті 2 Статуту ООН, через що не треба отримувати згоду рф на розгляд справи проти неї в українському суді.

Згідно Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 02.01.2023р. № 201- 04854730 оціночна вартість квартири становить 399588,82 грн. Вартість покращень квартири складає 440000,00 грн., всього 839588, 82 грн.

Крім того, позивачеві завдано моральної шкоди, оскільки він лишився без житла, речей, через що знаходяться у стані постійного стресу та нервозності. Розмір моральної шкоди, завданої рф оцінює у 300000,00 грн., а державою 100000,00 грн

На підставі викладеного, просив:

стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Держаної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності;

стягнути з рф на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 839588,82 грн., заподіяну внаслідок руйнування квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, російської федерації в особі уряду російської федерації, про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення російської федерації відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Чекарьов Є.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріального права та на незаконність рішення суду, просить його скасувати та задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає те, що підставою для стягнення шкоди є неможливість користування власною квартирою.

Апелянт не погоджується із рішенням щодо відсутності розрахунку розміру матеріальної моральної шкоди, оскільки вважає, що довідкою від 02.01.2023 року встановлено та підтверджується оціночна вартість квартири, а тому вважає, що загальна вартість квартири з урахуванням покращень, а саме ремонту складає 839 588, 82 грн.

Також, вказує на те, що йому було спричинено моральну шкоду, оскільки залишився без власного житла, речей,а також знаходиться у стані постійного стресу та нервозності.

У відзиві представник відповідача-1 ОСОБА_2 зазначає те, що оскаржуване рішення вважає постановленим без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку сторін, які з`явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається із позову, ОСОБА_1 посилається на те, що він є власником двокімнатної квартири площею 44,9кв.м., що знаходиться за адресою Донецька область, м. Маріуполь в якій мешкав до березня 2022 року зі своєю сім`єю. З 2014 року він займався волонтерською діяльністю. Був Головою громадської організації Оборона Маріуполя.

В період 2014-2015 років йому декілька разів надходили погрози з російських номерів люди з російським акцентом телефонували та погрожували застосувати фізичну щодо нього та членів його родини.

24.02.2022 року близько п`ятої ранку на всій території України розпочалися масові авіаудари, ракетні та артилерійські обстріли військових об`єктів. Також почалися масовані обстріли Донецької області.

24.02.2022 року Президент України Зеленський В. підписав Указ № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні.

ОСОБА_1 розуміючи небезпеку того, що активістів будуть застосовуватися репресії, аналізуючи переміщення російських військ з окупованого Криму в бік м. Маріуполя в період 24 та 25 лютого 2022 року, прийняв рішення вивезти сім`ю та 25.02.2022 року у вечері вони виїхали до м. Дніпро, а потім у більше безпечніший регіон України. ОСОБА_1 планував вивезти сім`ю у безпечне місце та повернутися до м. Маріуполь та вступити до територіальної оборони, але місто вже було оточене.

В м. Маріуполі у нього залишилася квартира, а тому з 25.02.2022 року він позбавлений користування нею.

Судом першої інстанції встановлено, що представником позивача долучено до матеріалів справи копії Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.11.2006р. та від 08.12.2006р., із яких видно, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 01.07.1997р. та від 14.11.2006р.

Також представником надана виконана на його замовлення Довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості станом на 02.01.2023р. з Єдиної бази звітів про оцінку, згідно із якою оціночна вартість квартири становить 399588,82 грн., оціночна вартість поліпшень також 399588,82 грн., всього 799177,64 грн.

Посилаючись на факт збройної агресії рф щодо України, окупацію у зв`язку із цим міста Маріуполя, невиконання Державою Україна обов`язку щодо евакуації та забезпечення іншим житлом, як на підставу відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої цими діями позивачу, позивач звернувся до суду із даним позовом про відшкодування з рф матеріальної та моральної шкоди, а також про відшкодування з Держави Україна моральної шкоди.

Разом з тим Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку росії, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором (далі Звернення)).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії російської федерації (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» (далі Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня

1974 року, Верховна Рада України визнала росію державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії росії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). росія своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини.

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

При цьому, територія Маріупольського району з 05.03.2022р. є тимчасово окупованою згідно із Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022р. № 309, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.12.2022р. за № 1668/39004 (з подальшими змінами).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії.

У справі за позовом фізичної особи до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією росії проти України, Верховний Суд дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до російської федерації є можливим засобом захисту права (постанова від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19).

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (російську федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки шкода про відшкодування якої заявлено позовні вимоги та виконання державою Україна своїх обов`язків щодо гарантування прав і свобод громадян не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації виниклих відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чекарьова Євгена Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: А.П.Барильська

М.Ю.Петешенкова