ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2974/23 Справа № 932/7523/21 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Максюти Ж.І.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання зняття з реєстрації місця проживання незаконним, скасування рішення, свідоцтва, усунення перешкод у користуванні квартирою,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 17 серпня 1978 року виконавчий комітет Бабушкінської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська видав ордер на право зайняття квартири за адресою: АДРЕСА_1 на сім`ю, яка складається з трьох осіб: ОСОБА_4 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначає, що зареєстрована у вказаній квартирі та з реєстрації не знімалася.

Проте, 10 вересня 2021 року невідомі люди виселили її із квартири.

Як з`ясувалося, 17 травня 2012 року її було знято із реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

Вважає таке зняття є незаконним, оскільки документи, які стали підставою для її зняття з реєстрації, відсутні.

Разом з тим, зазначає, що відповідач порушив її право на приватизацію частки квартири, в якій вона зареєстрована та постійно проживала, шляхом надання недостовірних даних щодо відсутності осіб, які проживають у квартирі, а тому вважає, що приватизація квартири проведена без дотримання норм діючого законодавства, та порушує її право на приватизацію.

Таким чином, оскільки вона неправомірно була позбавлена права користування житлом, таке право підлягає відновленню шляхом зобов`язання останнього власника квартири вселити позивача до квартири, а тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог й заявлені вимоги не є ефективним способом захисту, оскільки позивач не ставить питання про визнання подальшого договору купівлі - продажу квартири недійсним.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин у справі, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, не звернув уваги на правову позицію викладену Верховним Судом у постанові від 10 лютого 2021 року у справі №755/14304/19 та не застосував їх до спірних правовідносин. Окрім того, суд першої інстанції надав перевагу власнику квартири, однак позиція суду є неприпустимою, оскільки суд не може надавати перевагу будь-якій стороні спору, повинен неупереджено досліджувати всі докази, надані сторонами.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно ордеру № 2107 ОСОБА_4 , основний квартиронаймач, ОСОБА_1 - дочці, ОСОБА_5 - сину, надано право зайняти квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно паспорта громадянина України ОСОБА_1 , місце проживання останньої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 18 жовтня 1982 року та відмітка про зняття з реєстрації місця проживання відсутня.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2020 року.

Попереднім власником квартири вказано ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Департаментом житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 02 жовтня 2020 року.

Згідно документів наданих Департаментом житлового господарства ДМР свідоцтво про право власності від 02 жовтня 2020 року видано на підставі рішення органу приватизації за заявою ОСОБА_2 , з паспорта громадянина України останнього вбачається факт реєстрації у квартирі місця проживання останнього з 29 листопада 2005 року.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири, укладеного 15 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру продано за 190000,00 грн.

Із відповідей Відділу обліку проживання фізичних осіб Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР вбачається, що місце проживання позивача було зареєстровано у спірній квартирі з 02 жовтня 1979 року по 17 травня 2012 року.

Відділ обліку проживання фізичних осіб Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР здійснює свої повноваження з 04 квітня 2016 року, тому не може надати документів про зняття із реєстрації яке мало місце 17 травня 2012 року.

Згідно відповіді Шевченківського РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 07 липня 2021 року, документів про зняття місця проживання позивача у спірній квартирі надати не має можливості, оскільки строк їх зберігання становить 3 роки.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4).

Стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у редакції, що діяла на час зняття позивача із реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

У разі якщо особа з поважної причини не може самостійно звернутися до органу реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено за зверненням іншої особи та на підставі доручення, посвідченого в установленому порядку.

Відповідно до п.1.2 Інструкції з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні органами Державної міграційної служби України, затвердженої Наказом МВС України 13.04.2012 №321, яка діяла на момент зняття позивача зі реєстрації, ведення реєстраційного обліку здійснюється відділами, секторами адресно-довідкової роботи головних управлінь (управлінь) Державної міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та управліннями, відділами (секторами) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення з дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних.

За пунктом 1.3 Інструкції, реєстраційний облік здійснюється у формі картотек, які складаються з талонів зняття з реєстрації місця проживання в Україні та відомостей про реєстрацію місця проживання фізичних осіб (додаток 1). Реєстраційний облік ведеться на паперових носіях та в електронному форматі (за наявності відповідного обладнання та програмного забезпечення) у межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці відповідного територіального органу.

Згідно п.4.1 Інструкції, талони та відомості підбираються і розкладаються в картотеку в алфавітному порядку. Алгоритм розкладання талонів зняття з реєстрації місця проживання та відомостей про реєстрацію місця проживання фізичних осіб наведений у додатку 8 до цієї Інструкції.

За приписами п.4.2 Інструкції, відомості зберігаються в картотеці до надходження талонів стосовно цих осіб, після чого вилучаються і знищуються. Талони зберігаються в картотеці до надходження відомостей за новим місцем проживання або протягом шести років, після чого вилучаються і знищуються.

Висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 10 лютого 2021 у справі №755/14304/19, за яким «зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником», ґрунтується на нормативно-правових актах, які не були чинними на час зняття з реєстрації позивача. Проте такий висновок випливає також із наведених вище нормативних актів, чинних на час зняття з реєстраці місця проживання позивача.

У відповідності до ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

За приписами ч.2 ст.8 вказаного Закону, передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі N910/3009/18 (провадження N12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Правом оспорювати правочин Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Вказаний висновок у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №211/1553/21.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними в постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням №12-127гс19). При вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

Звертаючись до суду позивач стверджувала про порушення права на приватизацію, та оскаржує приватизацію квартири. Скасування рішення про приватизацію квартири має наслідком повернення квартири у комунальну власність. У такий спосіб захищається право особи, яка була позбавлена права на приватизацію шляхом надання їй відповідної можливості.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не ставить питання про визнання недійсним подальшого договору купівлі-продажу квартири, проте позивач має право на відповідне оскарження, що підтверджується наведеними висновками Верховного Суду.

Викладене унеможливлює відновлення права позивача на приватизацію, про яке нею вказується у позові, тобто заявлені позовні вимоги не можна визначити як ефективний спосіб захисту прав позивача.

Окрім того, слід звернути увагу, що позивача знято з реєстрації у 2012 році, позов до суду першої інстанції подано лише у 2021 році, протягом майже дев`яти років позивач не заперечувала факту зняття її з реєстрації місця проживання, не проявляла необхідного контролю за належним їй речовим правом.

Слід звернути увагу, що матеріали справи не містять, а позивачем не долучено належних та допустимих доказів, яким би було встановлено незаконність зняття з реєстрації її місця проживання (факт підроблення документів, втручання до реєстраційного обліку в електронному форматі).

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що із копії паспорта громадянина України вбачається, що у 2005 році місце проживання ОСОБА_2 було зареєстровано у спірній квартирі, що не могло бути можливим без згоди позивача (ч.1 ст.65 ЖК України).

За вказаних обставин, враховуючи, що документи щодо зняття із реєстрації місця проживання позивача не можуть бути досліджені у зв`язку із закінченням строків їх зберігання, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, про надання переваги власнику квартири, який не міг розраховувати на набуття у власність квартири вільної від незареєстрованого обтяження квартири правом на проживання позивача.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що позивачем не доведено факт її примусового виселення із квартири, а також що такі дії вчинені саме відповідачем, при цьому незаконне виселення є кримінально-караним діянням.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, через їх недоведеність належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги, що зняття з реєстрації місяця проживання відбулось незаконно, оскільки вона не зверталася із заявою про зняття її з реєстрації, колегія суддів ставиться критично, оскільки відповідно до матеріалів справи, зняття ОСОБА_1 з реєстрації відбулось у 2012 році, позов до суду першої інстанції подано у вересні 2021 році, тобто протягом майже дев`яти років ОСОБА_1 не заперечувала факту зняття її з реєстрації місця проживання.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять вироку суду, яким би було встановлено незаконність зняття з реєстрації її місця проживання, встановлення факту підроблення документів, втручання до реєстраційного обліку й взагалі відсутні відомості звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів, щодо відкриття кримінального провадження у зв`язку із незаконним зняттям її з реєстрації та виселенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції надав перевагу власнику квартири, який не міг розраховувати на набуття у власність квартири вільної від незареєстрованого обтяження квартири право на проживання апелянта, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки апелянтом не надано належних до допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог у розумінні норм цивільно-процесуального законодавства України, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Ж.І. Максюта