Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/507/22
Провадження № 2/499/16/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 жовтня 2023 року смт Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі: головуючого судді Тимчука Р.М за участю секретаря судового засідання Скаковець Т.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Іванівка Одеської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу та просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь нього суму в розмірі 433 155 грн. 00 коп. (чотириста тридцять три тисячі сто п`ятдесят п`ять гривень 00 копійок).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 22.01.2019 року відповідачка отримала в борг у нього грошові кошти, а саме: 433 155,00 грн. про що написала розписку.

З зазначеної вище розписки вбачається, що відповідач зобов`язався повернути отримані кошти в повному обсязі своєчасно до 31.07.2019 року.

Однак відповідачка свої зобов`язання у строк вказаний в борговій розписці не виконала. Позивач посилається, що неодноразово звертався до неї з вимогою повернути гроші, однак ОСОБА_2 гроші не повертає. Це змусило позивача звернутися за захистом порушеного права до суду.

У встановлений судом строк відповідачка по справі надала відзив на позовну заяву та зазначила наступне.

Вона займається підприємницькою діяльністю, та здійснює роздрібну торгівлю лікарськими засобами, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та ліцензією.

На протязі тривалого часу співпрацює з аптекою АДРЕСА_1 , комерційним директором якої є позивач ОСОБА_1 .

У період з вересня по листопад 2018 року відповідачці аптечною установою під реалізацію були надані аптечні препарати та медичні вироби на суму 433 155 грн., від подальшої реалізації яких вона повинна була здійснювати поступовий розрахунок. Той факт, що вона дійсно взяла товар на вказану суму підтверджується витратною накладною від 19.09.2018 та актом звірки.

В той же час, для забезпечення гарантій розрахунків, позивач попросив її написати йому розписку, що вона взяла у нього не товар, а певну суму в гривнях.

До початку 2022 року відповідачка зазначає, що періодично переказувала відповідачу на його карту кошти по остатку боргу за отриманий товар, що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк». У зв`язку з воєнним станом, та виниклим скрутним матеріальним становищем, вона дійсно у цьому році припинила перераховувати кошти, але від їх повернення не відмовляється. На сьогоднішній день остаточна сума коштів за отриманий товар складає 204 725 грн. відповідно до взаємного визначення руху коштів.

З врахуванням викладених обставин, а саме недоведеності виникнення між сторонами правовідносин, характерних для договору позики, а саме щодо передачі грошових коштів у борг із зобов`язанням їх повернути, відповідачка вважає позов необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню.

03.01.2022 року відповідачка подала уточнений відзив в якому зазначила, що позивачем не доведено до відома суду суть взаємовідносин позивача та відповідача у зв`язку із чим, у суду може бути сформовано відношення до спору без урахування обставин, що передували правочину. Суд з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Позивачем неправдиво вказано, що нею в порушення зобов`язання не було надано графік погашення заборгованості.

Підтвердженням вищевказаного є «Графік погашення ФОП ОСОБА_2 перед ТОВ «Миколаїв фарм» де початковою датою погашення визначено 11 березня 2019 року, а кінцевою 30 листопада 2019 року.

На графіку міститься підпис ОСОБА_1 на лицьовій стороні, на зворотній стороні зазначено про сплату 24000,00 гривень станом на 22 березня 2019 року. Сам Графік наданий позивачу, наявний у відповідачки в копії.

За випискою з АТ КБ «Приватбанк» від 28 квітня 2021 року вбачається повернення відповідачкою грошей на суму 153 820,19 гривень, у період з 03 березня 2019 року по 09 грудня 2020 року.

Випискою від 12 вересня 2022 року підтверджується сплата додатково 14 070,36 гривень.

Несвоєчасне та неповне виконання обов`язку з її боку, від якого вона не відмовляюся в не погашеній частині виникло в силу обставин, що роблять виконання зобов`язання ускладненим спочатку через пандемію коронавірусу, а в подальшому військовою агресією проти України.

На сьогоднішній день сумою коштів, що повернені позивачу є 191 890,55 гривень (24 000,00 за розпискою отримувача на графіку + 153 820,19 за випискою від 28 квітня 2021 року + 14 070,36 гривень за випискою від 12 вересня 2022 року).

Сумою, що залишається до виконання є 191 890,55-гривень.

В свою чергу позивачем до суду подано відповідь на відзив, та зазначив, що такі посилання відповідачки як : 1) «Відповідач є фізичною особою-підприємцем і співпрацює з аптекою №2, розташованої по АДРЕСА_2 , комерційним директором, якої начебто є Позивач» не підтверджують жодних обставин, що є предметом доказування. Відповідачем не надано жодного обґрунтування чи пояснення щодо того, що мається на увазі під словосполученням «співпрацює з аптекою №2, розташованої по АДРЕСА_2 », а саме яка аптека мається на увазі, в якому місті України знаходиться така аптека №2, яка фізична або юридична особа здійснює діяльність за вказаною адресою і яке відношення має господарська діяльність Відповідача, як фізичної особи-підприємця з іншим господарюючим суб`єктом до предмету даного спору; 2)Відповідач стверджує, що у період з вересня по листопад 2018 року йому, аптечною установою під реалізацію надані аптечні препарати та медичні вироби на суму 433 155 грн., цей факт Відповідач підтверджує витратною накладною від 19.09.2018 року №Упр0170334 та актом звірки. Проте жодного причинно-наслідкового зв`язку між наведеною інформацією і предметом даного спору відповідачем не зазначено та не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

16 травня 2023 року позивачем подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, проте відповідно до ухвали суду від 12 липня 2023 року дана заява була залишена без розгляду.

У судове засіданні представник позивача та позивач з`явились, наполягали на задоволені позову.

Відповідачка у судове засідання з`явилася просила відмовити у задоволенні позов

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши сторін по справі, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Відповідно до розписки від 22 січня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 433 155 гривень Зобов`язалась повернути до 31.07.2019 року в повному обсязі, та зобов`язалась надати графік заборгованості до 15.02.2019 року. Дана розписка написана в присутності двох свідків.

Суд констатує той факт, що про недійсність даної розписки відповідачка не заявляла, про написання її під примусом не повідомляла, доказів її недійсності не надавала.

Отже суд долучену до матеріалів справи розписку розцінює як належний та допустимий доказ.

В свою чергу відповідачка по справі заперечує той факт, що між нею та позивачем виникли боргові зобов`язання та ці правовідносини носять інших правовий характер.

Вона повідомила суду, що у період з вересня по листопад 2018 року їй аптечною установою, з дозволу відповідача, під реалізацію були надані аптечні препарати та медичні вироби на суму 433155,00 гривень, від подальшої реалізації яких вона повинна була здійснювати поступовий розрахунок. Розписка була надана позивачу як гарантія виконання зобов`язання на суму отриманого нею товару.

Проте суд відзначає, що прямих, належних та допустимих доказів, які підтверджують причинно слідчий зв`язок цієї обставини відповідачкою суду не надано.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили, що під час написання розписки відповідачкою вони дійсно бачили грошові кошти, які мали даватись у борг відповідачці ОСОБА_1 .

Отже посилання про відсутність правової природи боргового зобов`язання за розпискою у цих правовідносинах не знайшло свого підтвердження.

Крім того суд бере до уваги ту обставину, що у своєму відзиві та в уточненому відзиві відповідачка не заперечує факт наявності боргу перед ОСОБА_1 та сама зазначає, що до початку 2022 року вона періодично переказувала відповідачу на його карту кошти по залишку боргу за отриманий товар, що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк». У зв`язку з воєнним станом, та виниклим скрутним матеріальним становищем, вона дійсно у цьому році припинила перераховувати кошти, але від їх повернення не відмовляюся. На сьогоднішній день остаточна сума коштів за отриманий товар складає 204 725 грн. відповідно до взаємного визначення руху коштів.

Відповідачка посилається на «Графік погашення ФОП ОСОБА_2 перед ТОВ «Миколаїв фарм» де початковою датою погашення визначено 11 березня 2019 року, а кінцевою 30 листопада 2019 року. На графіку міститься підпис ОСОБА_1 на лицьовій стороні, на зворотній стороні зазначено про сплату 24000,00 гривень станом на 22 березня 2019 року. За випискою з АТ КБ «Приватбанк» від 28 квітня 2021 року вбачається повернення відповідачкою грошей на суму 153 820,19 гривень, у період з 03 березня 2019 року по 09 грудня 2020 року. Випискою від 12 вересня 2022 року підтверджується сплата додатково 14 070,36 гривень.

Несвоєчасне та неповне виконання обов`язку з її боку, від якого вона не відмовляюся в не погашеній частині виникло в силу обставин, що роблять виконання зобов`язання ускладненим спочатку через пандемію коронавірусу, а в подальшому військовою агресією проти України.

На сьогоднішній день сумою коштів, що повернені позивачу є 191 890,55 гривень (24 000,00 за розпискою отримувача на графіку + 153 820,19 за випискою від 28 квітня 2021 року + 14 070,36 гривень за випискою від 12 вересня 2022 року).

Сумою, що залишається до виконання є 191 890,55-гривень.

Отже враховуючи позицію відповідачки суд вбачає, що нею не повністю визнається наявність зобов`язання перед позивачем, яке вона частково виконувала, а потім припинила виконувати та навіть надала свій розрахунок суми, яку вона має сплатити позивачу. Проте її незгода з позовом зводиться до тієї обставини, що це не є зобов`язання за борговою розпискою.

З цим посиланням відповідачки суд не погоджується виходячи з такого.

Згідно частин 1.2 ст. 1046 Цивільного кодексу України , за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей тою ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже позивачем є доведеною та обставина, що ним передані відповідачці грошові кошти у борг, оскільки ним наданий прямий належний та допустимий доказ цієї обставини а саме оригінал розписки. Також зазначені обставини були підтверджені показами свідків допитані в судовому засіданні.

В свою чергу відповідачка ОСОБА_2 хоч і заперечує що отримувала саме кошти від позивача, проте доказів своїх заперечень та посилань суду не надала. Долучений до відзиву акт звірки за 4 квартал 2018 року не доводить жодним чином посилань відповідачки, оскільки він не підписаний відповідачко, складений за 4 квартал 2018 року, суми не відповідають сумі боргу, не завірений належним чином, тому суд не має підстав для визнання його належний доказ.

Інших прямих, належних та допустимих доказів, що дана розписка була надана позивачу відповідачкою, як гарантія виконання зобов`язання на суму отриманого нею товару відповідачка не надає, про їх наявність не заявляла.

Крім того позивачем в судовому засіданні було повідомлено суду, що дійсно ним були надані грошові кошти ОСОБА_2 для погашення заборгованості перед аптекою, але це були кошти, і вони були його особистими, які він їй передав.

Відповідачка частково не підтверджує, оскільки як вбачається із виписок АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти, які вона повертала призначались фізичній особі ОСОБА_1 та перераховувались нею як фізичною особою ОСОБА_2 , а не як ФОП « ОСОБА_5 », тобто знову ж таки та обставина, що виникли зобов`язання іншої правової природи не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже суд вважає доведеною ту обставину, що у відповідачки ОСОБА_2 наявне грошове зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 , згідно боргової розписки.

Проте, всупереч домовленості на підтвердження якої була складена боргова розписка та положення чинного -законодавства України, відповідачем не було виконано зобов`язання в повному обсязі щодо повернення суми боргу в строки визначені розпискою.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі N 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Про те як було встановлено судом відповідач частково виконала зобов`язання щодо повернення боргу.

Як вбачається з відзиву відповідачки нею надані докази часткового погашення заборгованості та розрахунок залишку боргу.

В судовому засіданні позивачем частково визнається сума заборгованості, яка погашена відповідачкою, проте в наданих доказах щодо погашення суми боргу та визнанні їх позивачем наявні розбіжності, тому суд дослідивши дані докази прийшов до наступного висновку щодо розрахунку заборгованості.

Долучений в якості доказу «Графік погашення ФОП ОСОБА_2 перед ТОВ «Миколаїв фарм» ( а.с.59) зі зворотньої сторони містить напис про те, що 22.03.2019 сплачено 24 000 та містяться підписи позивача та відповідачки. Так як в судовому засіданні позивач не заперечував проти долучення даного доказу та його дійсність не оспорював, в частині підтвердження сплаченої суми, суд визнає даний доказ таким, що підтверджує сплату позивачкою частини боргу в сумі 24000,00 гривень.

Згідно виписки з АТ КБ «Приватбанк» від 28 квітня 2021 року вбачається що ОСОБА_2 перерахувала ОСОБА_1 кошти на суму 153 820,19 гривень, у період з 03 березня 2019 року по 09 грудня 2020 року. При цьому суд звертає увагу, що до зазначеної суми включена сума комісії 520,53 грн, яке не може включатись до суми поверненого бору , тому суд вважає за правильне відняти від суми 153820,19 грн суму комісії 520,53 грн, що становить 153299,66 грн.

Також суд дослідивши дану виписку встановив, що в транзакції від 28.09.2019 року на суму 5025,13 грн. , а саме в описі транзакції відсутній отримувач зазначених коштів , тому обставина, що 28.09.2019 року що ОСОБА_2 перерахувала ОСОБА_1 суму у розмірі 5025,13 не підтверджена доказом, не може бути врахована до суми погашення боргу та підлягає відніманню від суми 153299,66.

Отже підсумовуючи розрахунок погашеної заборгованості за випискою від 28.04.2021 вбачається, що 153820,19 грн 520,53(сума комісії)-5025,13 ( не підтверджена сума) = 148274,53 грн сума яку ОСОБА_2 погасила ОСОБА_1 згідно виписки АТ КБ «Приватбанк» від 28.04.2021 року.

Виписка з АТ КБ «Приватбанк» від 12.09.2022 року про перекази на суму 14 070,36 грн., підтверджує часткове погашення заборгованості за розпискою від 22.01.2019 року відповідачем на користь позивача у розмірі 14 070,36 грн.

Узагальнивши всі платежі в сукупності, судом встановлено, що є підтвердженою сума погашення часткової заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у розмірі 186 344,89 грн, а саме 148274,53+14070,36+24000,00 .

Тому враховуючи позовні вимоги, в яких позивач просив стягнути 433 155,00 гривень, суму доведеної погашеної заборгованості відповідачем у розмірі 186344,89 до стягнення підлягає 246 810,11 гривень.

Суд, приходить до висновку що позовні вимоги в частині боргу в сумі 246810,11 є обґрунтовані та підлягають задоволенню, стороною позивача було доведено, що відповідач порушив зобов`язання та не виконав їх в повному обсязі.

При вирішенні даного спору суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в п.42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007, в якому наголошується, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись, виходячи з обставин кожної справи (рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980). Право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 у справі "Донадзе проти Грузії").

Згідно положень ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

Постановою Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 "Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів в підтвердження позовних вимог та їх заперечень переконує суд, що позивачем надано належні та допустимі докази в частині позовних вимог, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження своїх обґрунтувань та посилань на обставини і підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача частини боргу. В свою чергу відповідачем частково доведено свої заперечення щодо сплати частини заборгованості.

До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.13,41,68 Конституції України, ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), рішенням ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року, рішенням "Бендерський проти України" від 15.11.2007, ст.ст.4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 76 - 81, 83, 89, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_4 ) суму в розмірі 246810 (двісті сорок шість тисяч вісімсот десять) гривень , 11 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СуддяРуслан ТИМЧУК