Справа № 2-85/2011 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/1567/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , правонаступниками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у січні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Бориславської міської ради Львівської області, виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, ОСОБА_5 , Комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Управління комунальної власності, земельних відносин та архітектури Бориславської міської ради, Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Бориславська державна нотаріальна контора, про визнання незаконними рішень виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, визнання незаконним реєстраційного посвідчення на право власності на житловий будинок, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та знесення самочинного будівництва.

В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог та заяв про уточнення позовних вимог, покликається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 28.12.1993 року виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Гавдяк Л.Б. 03.02.2015 року, а власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 . Зазначає, що житловий будинок відносився до відомчого житлового фонду НГВУ «Бориславнафтогаз» і належав підприємству Укрнафта, однак на незаконних підставах був переданий Бориславській міській раді Львівської області. Вважає, що квартира АДРЕСА_3 у цьому житловому будинку незаконно була відчужена відповідачу ОСОБА_5 , який самочинно, з істотним порушенням будівельних, санітарних, протипожежних норм та правил, станом на червень 1991 року здійснив цегляну добудову до дерев`яного житлового будинку АДРЕСА_4 (1888 року будівництва) і не лише до належної йому частини квартири АДРЕСА_3 , але і до квартири АДРЕСА_5 , власником якої є ОСОБА_2 , чим порушив його конституційне право на безпечне житло та діючі державні будівельні та санітарні норми та правила.

З наведених підстав просить:

-визнати незаконним реєстраційне посвідчення на право державної власності на житловий будинок за Бориславською міською Радою народних депутатів №1271 в реєстровій книзі №1, видане Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації Львівського обласного житлово-комунального господарства 24.09.1991 року за №164 Бориславській міській Раді народних депутатів на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18.02.1988року за №65;

-визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради №324 від 15.08.91р. «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м. Бориславі», в частині п.13 даного рішення затвердження оціночного акту від 09.07.1991р. про продаж квартири АДРЕСА_2 та продажу відповідачу ОСОБА_5 однокімнатної квартири АДРЕСА_2 загальною площею 59,3м.кв, що становить 11/25 ідеальних частини житлового будинку;

-визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради від 03.10.91р. за № 409 «Про внесення змін в п.13 рішення виконкому №324 від 15.08.91р. «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків»;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 02 жовтня 1991року, який укладений між виконавчим комітетом Бориславської ради та гр. ОСОБА_5 , з моменту його підписання;

-визнати незаконною проведену 21.11.1991року Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 3530 державну реєстрацію права власності на нерухоме майно 11/25 ідеальних частин будинковолодіння АДРЕСА_4 (квартира АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 та скасувати заключення про реєстрацію будинку (домоволодіння) видане 21.11.1991 року Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації;

-зобов`язати ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні кладовкою поз.1-3, відповідно до поверхового плану будинку по АДРЕСА_4 , розміром 16,0 м.кв., яка знаходиться на мансарді даного будинку шляхом демонтажу загородження з оцинкованої бляхи;

-зобов`язати ОСОБА_5 знести за свій рахунок самочинно проведену прибудову з надбудовою по АДРЕСА_4 , яка складається з наступних приміщень, що позначені на поверховому плані, зокрема на 1-му поверсі приміщення позначені: літ. І-підвал площею 5,7м.кв., літ.I-коридор площею 2,6м.кв., літ. ІІ-санвузол площею 3,1м.кв., літ. ІІІ-коридор площею 12,1м.кв., літ. ІV-кладова площею 6,6м.кв., а також приміщення позначені літ.1-3, площею 3,7м.кв., літ.1-4 площею 2-2м.кв., літ.1-5 площею 15,7м.кв., літ.1-6 площею 18,1, а на другому поверсі приміщення позначені: літ. 1-7 площею 5,0м.кв., літ.1-8 площею 18,8м.кв., літ. 1-9 площею 18,2 м.кв., літ.1-10 площею 4,7 м.кв., лі.1-11 площею 3,6 м.кв., літ. 1-12 площею 5,5м.кв., 1-13 площею 9,9м.кв., привівши у попередній стан житловий будинок АДРЕСА_4 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконним реєстраційне посвідчення на право державної власності на житловий будинок за Бориславською міською Радою народних депутатів №1271 в реєстровій книзі №1, видане Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації Львівського обласного житлово-комунального господарства 24.09.1991 року за №164 Бориславській міській Раді народних депутатів на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18.02.1988року за №65.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради №324 від 15.08.91р. «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м. Бориславі», в частині п.13 даного рішення затвердження оціночного акту від 09.07.1991р. про продаж квартири АДРЕСА_2 та продажу відповідачу ОСОБА_5 однокімнатної квартири АДРЕСА_2 загальною площею 59,3м.кв, що становить 11/25 ідеальних частини житлового будинку.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради від 03.10.91р. за № 409 «Про внесення змін в п.13 рішення виконкому №324 від 15.08.91р. «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків».

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 02 жовтня 1991року, який укладений між виконавчим комітетом Бориславської ради та гр. ОСОБА_5 , з моменту його підписання.

Визнано незаконною проведену 21.11.1991року Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 3530 державну реєстрацію права власності на нерухоме майно 11/25 ідеальних частин будинковолодіння АДРЕСА_4 (квартира АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 та скасовано заключення про реєстрацію будинку (домоволодіння) видане 21.11.1991року Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації.

Зобов`язано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні кладовкою поз.1-3, відповідно до поверхового плану будинку по АДРЕСА_4 , розміром 16,0 м.кв., яка знаходиться на мансарді даного будинку шляхом демонтажу загородження з оцинкованої бляхи.

Зобов`язано ОСОБА_5 знести за свій рахунок самочинно проведену прибудову з надбудовою по АДРЕСА_4 , яка складається з наступних приміщень, що позначені на поверховому плані, зокрема на 1-му поверсі приміщення позначені: літ. І-підвал площею 5,7м.кв., літ.I-коридор площею 2,6м.кв., літ. ІІ-санвузол площею 3,1м.кв., літ. ІІІ-коридор площею 12,1м.кв., літ. ІV-кладова площею 6,6м.кв., а також приміщення позначені літ.1-3, площею 3,7м.кв., літ.1-4 площею 2-2м.кв., літ.1-5 площею 15,7м.кв., літ.1-6 площею 18,1, а на другому поверсі приміщення позначені: літ. 1-7 площею 5,0м.кв., літ.1-8 площею 18,8м.кв., літ. 1-9 площею 18,2 м.кв., літ.1-10 площею 4,7 м.кв., лі.1-11 площею 3,6 м.кв., літ. 1-12 площею 5,5м.кв., 1-13 площею 9,9м.кв., привівши у попередній стан житловий будинок АДРЕСА_4 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , Бориславської міської ради Львівської області, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 48 619 грн. 28 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що реєстраційне посвідчення на право державної власності на житловий будинок не є правовстановлюючим документом на житловий будинок, є похідним від рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, на підставі якого воно видане, однак з вимогами про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області № 65 від 18 лютого 1988 року «Про передачу відомчого фонду НГВУ «Бориславнафтогаз», яким Бориславській міській раді передано на баланс будинок АДРЕСА_4 , позивач не звертався Зазначає, що скасовуючи рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради № 324 від 15.08.1991 року «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в місті Бориславі» в частині затвердження оціночного акту від 09.07.1991 року про продаж квартири АДРЕСА_2 та продаж ОСОБА_5 вищезазначеної квартири загальною площею 59,3 кв.м., що становить 11/25 ідеальних частин житлового будинку, суд не встановив, яким чином помилки в оформленні документів, якщо такі були допущені, порушують права позивача, оскільки оформлення документів з продажу квартири АДРЕСА_2 , не могли порушувати прав квартиронаймача квартири АДРЕСА_5 цього житлового будинку. Покликається на те, що скасовані рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради, на підставі яких продано квартиру АДРЕСА_2 , є ненормативними правовими актами індивідуальної дії, юридична сутність яких зводиться до одноразового застосування, відтак вони вичерпали свою дію фактом їх виконання, тому не підлягають скасуванню, оскільки, на думку апелянта, це не відновлює прав позивача. Просить врахувати те, що позивачу було відомо про прибудови до будинку з моменту їх зведення, однак жодних заперечень у нього не виникало, відтак звернення з позовом до суду суперечить його попередній поведінці та принципам добросовісності. Вважає, що позовна вимога про скасування договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 не підлягає до задоволення, оскільки жодним чином не стосується прав та законних інтереси позивача, який не був стороною даного договору, а на момент його укладення був квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , а не її власником. Наголошує, що сам по собі договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 був підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно 11/25 ідеальних частин будинковолодіння АДРЕСА_6 ) за ОСОБА_5 , а окремо державна реєстарція права власності на нерухоме майно, яка здійснена на підставі договору купівлі-продажу визнаватися незаконною не може, оскільки реєстраційний запис не є документом, на підставі якого відбувається виникнення, припинення, перехід чи зміна права власності. На думку апелянта, помилковість визначення вартості квартири не обмежує права позивача, оскільки власник розпорядився своїми правами, керуючись чинним на цей момент законодавством. Стверджує, що за згодою з балансоутримувачем збільшив площу приміщень шляхом прибудови та перебудови, а тому в різний період були різні вихідні технічні дані квартири. Зазначає, що з моменту приватизації квартири АДРЕСА_1 позивач був обізнаний щодо розміру своєї частки у будинку, яка становить 14/25, відтак йому було відомо, що частка відповідача складає 11/25 будинку, однак із заявами про зміну ідеальних часток в будинковолодінні позивач не звертався. Вважає, що висновки суду про те, що самочинно збудовані споруди призводять до руйнування будинку в цілому не підтверджуються матеріалами справи, зокрема суперечать висновку експерта № 251 від 24.06.02014 року, яким встановлено, що прибудова та надбудова над верандою, виконана ОСОБА_5 , не суперечить вимогам ДБН України. На думку апелянта, позивачами за позовами про знесення самочинного будівництва можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом, а позивач є лише власником квартири АДРЕСА_1 , а не власником будинку, тому не наділений правом вимагати знесення будівництва, в тому числі і самочинного будівництва, з підстав порушення будівельних норм, якщо при цьому його права не порушуються. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, правонаступника ОСОБА_5 - ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 (1/2 ід.ч. квартири належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 28.12.1993 року виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження №1066 від 28.12.1993року, зареєстрованого Дрогобицьким МБТІ за реєстровим № 1066 та 1/2 ід.ч. квартири після смерті матері, ОСОБА_7 , яка померла, ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Гавдяк Л.Б. 03.02.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №49, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 12.02.2015 року за номером запису про право власності: 8715367).

Квартира АДРЕСА_5 , яка фактично складалася з квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_7 , була надана батькові позивача, ОСОБА_8 , що підтверджується ордером №170 від 22.09.1959р.

Судом першої інстанції також встановлено, що власником квартири АДРЕСА_2 є відповідач, ОСОБА_5 , який набув її у власність, викупивши цю квартиру в Бориславської міської ради у 1991 році.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що позивач, ОСОБА_2 , та відповідач ОСОБА_5 , на час вирішення спору є співвласниками будинку АДРЕСА_4 в цілому.

Оскільки вказаний вище житловий будинок відносився до відомчого житлового фонду НГВУ «Бориславнафтогаз» і належав підприємству Укрнафта, то рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів від 06.12.1979 року №419 «Про результати обміру земель забудованих кварталів № 6, 40, 52, 59а, 59, 69 та 62» та додатку №5 до даного рішення, за будинковолодінням АДРЕСА_4 зареєстровано земельну ділянку площею 2225 кв.м., власником якої є НГВУ «Бориславнафтогаз».

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів Львівської області №65 від 18 лютого 1988року «Про передачу відомчого фонду НГВУ «Бориславнафтогаз» Бориславській міській Раді народних депутатів» та додатку №1 до даного рішення, вирішено затвердити список житлових будинків, що підлягають передачі з відомчого фонду житлово-комунального господарства НГВУ «Бориславнафтогаз» - Бориславській міській Раді згідно додатку №1, серед яких, зокрема житловий будинок АДРЕСА_4 , у рішенні не конкретизовано, чи житловий будинок передається у власність, чи на баланс Бориславської міської ради Львівської області.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив відсутність доказів передачі житлових будинків, в тому числі і житлового будинку АДРЕСА_4 , з фонду житлово-комунального господарства НГВУ «Бориславнафтогаз» Бориславській міській Раді народних депутатів Львівської області, в матеріалах справи на підтвердження прийому-передачі житлового будинку відсутній акт прийому-передачі відомчого житлового будинку від власника НГВУ «Бориславнафтогаз» саме Бориславській міській раді.

Відповіддю Бориславської міської ради Львівської області від 11.01.2017 року за №3-21/53 підтверджується, що в період часу з 1988р. по 1991р. Бориславська міська Рада народних депутатів Львівської області жодних розпоряджень, рішень про створення комісії з приймання-передачі відомчого фонду НГВУ «Бориславнафтогаз» Бориславській міській Раді народних депутатів та про передачу квартири АДРЕСА_2 у власність виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів не приймала.

Відповідно до п.1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (з додатками), затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих, а відповідно до п. 4 даної Інструкції реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.

Відповідно до п.7 даної Інструкції реєстрація проводилася на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком №1.

Додатком №1 до даної Інструкції визначено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводилася реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.09.1991 року за №1271 Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації Львівського обласного житлово-комунального господарства за відсутності правовстановлюючих документів, передбачених у переліку документів, на підставі яких проводилася реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, проведено реєстрацію права державної власності на цілий житловий будинок АДРЕСА_4 за Бориславською міською Радою народних депутатів, а 24.09.1991року за №164 Бориславською міською Радою народних депутатів видано реєстраційне посвідчення на право державної власності на даний житловий будинок на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18.02.1988 року за №65, яке не є правовстановлюючим документом, на підставі яких проводилася реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідно до рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18.02.1988року за №65, комісія з приймання-передавання відомчого фонду НГВУ «Бориславнафтогаз» Бориславській міській Раді народних депутатів не створювалася і не оформлявся акт прийому передачі житлового будинку АДРЕСА_4 від підприємства Укрнафта до Бориславської міської Ради народних депутатів, як і не приймалося жодного рішення Бориславською міською Радою народних депутатів про взяття у власність чи на баланс житлового будинку, що стверджується листом-відповіддю міського державного архіву Бориславської міської ради Львівської області №07-02/193/1 від 30.12.2016р.

В матеріалах справи відсутнє рішення Бориславської міської Ради народних депутатів про прийняття у власність житлового будинку АДРЕСА_4 , і за встановлених судом обставин суд дійшов висновку про те, що переходу права власності до Бориславської міської Ради народних депутатів на житловий будинок АДРЕСА_4 , не відбулося.

І з огляду на наведене, суд дійшов висновків, що видане Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації Львівського обласного житлово-комунального господарства 24.09.1991року за №164 Бориславській міській Раді народних депутатів реєстраційне посвідчення на право державної власності на житловий будинок на підставі рішення виконкому Бориславської міської Ради народних депутатів від 18.02.1988року за №65, видане всупереч вимогам чинного на той час законодавства, за відсутності документів, передбачених переліком, а тому його слід визнати незаконним.

Такі висновки суду першої інстанції, їх обґрунтування, апелянтом не спростовано.

Суд першої інстанції зазначив про відсутність доказів на спростування цих доводів позивача.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач покликається на незаконність приватизації квартири АДРЕСА_3 шляхом її викупу у Бориславської міської ради народних депутатів у 1991 році на підставі оспорюваного ним договору купівлі-продажу, укладеного між виконкомом Бориславської міської ради народних депутатів та ОСОБА_5 03.10.1991 року.

Відповідно до абз.1 п.9, п.10, п.11 Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР і Українською Республіканською радою професійних спілок №142 від 19.05.1989 року громадянин, який бажає придбати в особисту власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об`єднання, організації, у віданні або у власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім`ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його особисту власність і довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку.

Виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів, підприємства, об`єднання і організації замовляють в органах технічної інвентаризації необхідну технічну документацію на квартиру (будинок), яка намічається до продажу: план квартири, складений після її обстеження, та довідку про розмір її ідеальної долі, що визначається співвідношенням між загальною площею даної квартири і загальною площею будинку (без урахування вбудованих приміщень).

Для визначення вартості квартир (будинків), що продаються, виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів, підприємствами, об`єднаннями, організаціями утворюються оціночні комісії відповідного складу.

Рішення оціночної комісії оформляється актом, затвердженим відповідно виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів, керівником підприємства, об`єднання, організації, органом громадської організації.

Порядком продажу громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, визначено порядок та адресата, якому слід подавати заяву про продаж займаної квартири громадянину, а саме, заяву слід було подавати до виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об`єднання, організації, у віданні або у власності яких перебуває будинок.

Згідно архівних документів, які були підставою для прийняття рішення виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів № 324 від 15.08.1991 року «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м.Бориславі та смт. Східниці та про внесення змін в рішення виконкому» в частині затвердження оціночного акту від 09.07.1991 року на продаж квартири АДРЕСА_2 та в частині продажу квартиронаймачу ОСОБА_5 займаної ним та членами його сім`ї однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , є заява жителя АДРЕСА_6 від 14.06.1991року, адресована начальнику ЖЕК №2 п. Стефанишину П.І., в якій він просить продати йому ідеальні долі квартири АДРЕСА_3 , в ціну квартири АДРЕСА_3 не враховувати тамбур, погріб, огорожу, замощення, так як все це побудовано за його рахунок.

З копії листа ЖКГ НГВУ «Бориславнафтогаз» від 04.07.1978 року вбачається, що ЖКГ НГВУ «Бориславнафтогаз» не заперечувало жителю будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_5 щодо добудови веранди до його квартири за його рахунок, при умові виконання всіх технічних норм, проект на перепланування квартири необхідно було представити в ЖКГ на затвердження, однак ОСОБА_5 жодного проекту на перепланування та добудови веранди до своєї квартири не виготовляв та ЖКГ НГВУ «Бориславнафтогаз» на затвердження не подавав, такі документи ним не подавались і виконавчому комітету Бориславської міської Ради народних депутатів, що стверджується листом-відповіддю міського державного архіву Бориславської міської ради №3-6/90 від 22.09.2011року.

Судом встановлено, що самочинна прибудова складалася не лише з тамбура і погреба, як про це зазначено у заяві адресованій начальнику ЖЕК №2 п. ОСОБА_9 , а фактично складалася з самочинно побудованого ОСОБА_5 підвалу площею 5,7 м.кв., коридору площею 2,6 м.кв., санвузла площею 3,1 м.кв., коридору площею 12,1 м.кв., та кладової площею 6,6 м.кв., загальною площею 30,1м.кв., що стверджується матеріалами інвентаризаційної справи на будинковолодіння АДРЕСА_4 , а саме, на поверховому плані даного будинку, складеного 13.01.1948р., зі штампом 25.09.1989 року, внесено зміни дана самовільна прибудова зазначена червоним кольором, як самовільна; та листом-відповіддю міського державного архіву Бориславської міської ради Львівської області віл 09.06.2016 року № 07-04/43 про те, що в документах архівного фонду Бориславська міська рада та її виконавчий комітет за період 1984 року по 1991 рік рішення виконавчого комітету «Про затвердження акту-прийому в експлуатацію прибудови до квартири АДРЕСА_2 » не приймалося.

Тобто, судом першої інстанції встановлено, і це не заперечувалося відповідачем ОСОБА_5 , що на момент звернення із заявою щодо продажу квартири АДРЕСА_2 , самочинно добудовані ним приміщення не були узаконені.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач також покликається на незаконність рішень виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів від 15.08.1991 року №324 «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м.Бориславі» та АДРЕСА_8 «Про внесення змін в п.13 рішення виконкому №324 від 15.08.91р. «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків», і оскільки вищезазначені рішення виконкому Бориславської міської ради були підставою для укладення оспорюваного ним договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 03.10.1991 року, то такий, на думку позивача, слід також визнати недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що 15.08.1991р. виконавчим комітетом Бориславської міської ради прийнято рішення № 324 «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м.Бориславі», яким затверджено оціночний акт від 09.07.1991 року про продаж квартири АДРЕСА_3 на суму 3008 крб. Будинок дерев`яний, двохквартирний, квартира АДРЕСА_3 складається з однієї кімнати та кухні загальною площею 59.3 кв.м, в тому числі житловою 20.7 кв.м, що становить 11/25 частини житлового будинку. Пунктом 13.2 рішення зобов`язано житлово експлуатаційну контору №2 оформити договір купівлі продажу в нотаріальному порядку і зняти квартиру АДРЕСА_3 з балансу ЖЕК-2.

02.10.1991р., між виконкомом Бориславської міської ради народних депутатів та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено 23.10.1991 року.

В той же час, 03.10.1991 року, вже після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, виконавчим комітетом Бориславської міської ради прийнято рішення № 409 «Про внесення змін в п.13 рішення виконкому №324 від 15.08.91р. «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків», яким внесено зміни в п.13 рішення від 15.08.1991 року № 324 «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м.Бориславі», і зазначено, що квартира АДРЕСА_3 складається з однієї кімнати і кухні житловою площею 20.7 кв.м, кладова на мансарді площею 16.0 кв.м, загальною площею 59.3 кв.м.

Тобто, рішенням виконкому Бориславської міської ради народних депутатів № 409 від 03.10.1991 року «Про внесення змін в п.13 рішення виконкому №324 від 15.08.91р. «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків», внесено доповнення про те, що до складу приміщень квартири АДРЕСА_2 віднесено кладову площею 16.0 кв.м.

Оскільки рішення виконкому Бориславської міської ради народних депутатів № 409 «Про внесення змін в п.13 рішення виконкому №324 від 15.08.91р. «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків», було прийнято 03.10.1991 року, тобто, вже після укладення договору купівлі продажу, то таке не могло бути підставою для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , так як такий було укладено на день раніше, а саме, 02.10.1991 року, а відтак приміщення, з яких складається ця квартира, що зазначені у рішенні №409 від 03.10.1991 року, а саме, кладова площею 16.0 м кв., не могла бути предметом договору купівлі-продажу, укладеного за день до прийняття виконкомом Бориславської міської ради нарожних депутатів рішення №409.

Судом першої інстанції встановлено, що компетентним органом не приймалося рішення щодо вилучення 10.06.1991 року з користування ОСОБА_2 кладової, позначеної на плані літ. 2-8, площею 16,0 кв.м. та зміни літерації даної кладової на літ. 1-3 і включення її в склад приміщень квартири АДРЕСА_2 .

Таке рішення не приймалося ні Бориславською міською Радою народних депутатів, ні НГВУ «Бориславнафтогаз» ВАТ «Укрнафта», що стверджується відповіддю міського державного архіву Бориславської міської ради Львівської області №07-02/39 від 16.07.2015р.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що у ОСОБА_5 не виникло права власності на допоміжне приміщення, яке не примикає до його квартири, а саме, кладови на мансарді площею 16,0 кв.м., що у житловому будинку АДРЕСА_4 , а Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир у будинках державного і громадського державного фонду, їх утримання і ремонт, затверджене Постановою Ради Міністрів Української РСР від 19.05.1989р. №142, яким регулювалося питання купівлі-продажу квартири, не передбачав можливості виникнення права власності на допоміжні приміщення будинку одночасно з переходом права власності на придбану квартиру.

Окрім цього, в архівних документах Львівського державного нотаріального архіву, відсутнє рішення № 409 «Про внесення змін в п.13 рішення виконкому №324 від 15.08.91р. «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків» серед документів, на підставі яких посвідчено договір купівлі-продажу квартири державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори, з чого слідує, що таке рішення не надавалося державному нотаріусу Бориславської державної нотаріальної контори при укладенні та посвідчення оспорюваного позивачем договору купівлі продажу.

Судом першої інстанції встановлено, що в архівних документах, які були підставою для прийняття рішення виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів №324 від 15.08.1991року, є довідка за підписом начальника ЖЕК №2 п.Стефанишин П.І., яка, як вважав суд першої інстанції, не могла братися до уваги оціночною комісією при проведенні оцінки квартири АДРЕСА_2 , а в подальшому не могла братися до уваги і виконавчим комітетом Бориславської міської Ради народних депутатів при прийнятті оскаржуваних рішень, оскільки ЖЕК не наділений повноваженнями по оцінці нерухомого майна.

Відповідно до Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР і Українською Республіканською радою професійних спілок №142 від 19.05.1989року до заяви громадянина, який бажає придбати в особисту власність займану квартиру (будинок) повинна бути додана довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку, однак, всупереч цьому, станом на 14 червня 1991року до заяви такий документ не додавався.

В архівних документах міститься довідка №283 від 29.07.1991 року, видана ЖЕК №2 за підписом керівника ЖЕО Стефанишина та паспортиста Гнатик, в якій зазначено відомості щодо жилої площі квартири АДРЕСА_2 , а саме, що вона складається з однієї кімнати жилої площею 20,14 м.кв., що не відповідає дійсності та спростовується матеріалами інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_4 , яка була видана після складення комісією акту оцінки квартири.

Всупереч вимог п.10 Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт (затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР і Українською Республіканською радою професійних спілок №142 від 19.05.1989року), виконавчий комітет Бориславської міської Рад народних депутатів, не замовляв у Дрогобицькому МБТІ необхідну технічну документацію на квартиру АДРЕСА_3 , яка підлягала продажу, про що свідчить відсутність такого звернення виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів в матеріалах інвентаризаційної справи, а тому суд дійшов висновоку про те, що план квартири АДРЕСА_2 , яка підлягала продажу в 1991р. взагалі не складався, оскільки оригінал такого плану відсутній як в інвентаризаційній справі, так і в документах виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів при прийнятті рішення про продаж даної квартири.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за відсутності згаданих вище документів, не було правових підстав для розгляду та прийняття виконавчим комітетом Бориславської міської ради народних депутатів рішення про продаж ОСОБА_5 у власність квартири АДРЕСА_2 .

Крім цього, матеріалами справи підтверджується, що розпорядженням голови виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів Львівської області за №56 від 06.04.1987 року «Про створення комісії по оцінці вартості житлових будинків» створено комісію по оцінці вартості житлових будинків, споруд, фруктових дерев і кущів, що належать на праві особистої власності громадянам і підлягають знесенню в зв`язку з державним будівництвом або продаж громадянам в такому складі: ОСОБА_10 заступник голови виконкому голова комісії, ОСОБА_11 начальник житлово-експлуатаційного об`єднання заступник голови комісії, ОСОБА_12 старший інженер архітектурно-планувальної групи секретар комісії; та членів комісії: Антошик М.М. завідуючим фінансовим відділом, Бориславський Є.М. начальник Дрогобицького міжміського бюро технічної інвентаризації, Коваль М.В. ревізор-землемір виконкому.

Розпорядженням виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів Львівської області за №212-р від 20.12.1988 року «Про поновлення складу комісії по оцінці вартості житлових будинків» в зв`язку з вибуттям окремих членів комісії по оцінці вартості житлових будинків, споруд, фруктових дерев і кущів, що підлягають продажі квартиронаймачам з фонду Бориславської міської Ради народних депутатів, поновити її і рахувати в такому складі: ОСОБА_10 перший заступник голови виконкому голова комісії, Подуфалов М.А. головний архітектор міста, заступник голови комісії, Андрушко Б.М. начальник міського виробничого об`єднання житлово-комунального господарства; члени комісії: Антошин М.М. завідуючий міським фінансовим відділом, Бориславський Е.М. начальник Дрогобицького міжміського бюро технічної інвентаризації, Слободян І.В. інженер-землемір.

Розпорядження виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів Львівської області за №212-р від 20.12.1988року «Про поновлення складу комісії по оцінці вартості житлових будинків» було чинним станом на 1991рік, в тому числі станом на 09.07.1991року.

Із архівної копії акту оцінки квартири АДРЕСА_2 від 09.07.1991року, вбачається, що він не підписаний тими членами оціночної комісії, які його складали, а саме, Звір - взагалі не складав даного акту оцінки квартири та не входив в склад цієї комісії, а відтак, і не мав права підписувати його; акт оцінки квартири від 09.07.1991року не підписаний членом комісії, який його складав, а саме Паньків.

Оскільки до складу оціночної комісії по оцінці квартири АДРЕСА_2 , незаконно були включені: заступник голови виконкому Зарицкий М.Д., начальник ЖЕК №2 Стефанишин П.І., представник бюро техінвентаризації Паньків, щодо яких розпорядження про включення цих посадових осіб в склад комісії по оцінці вартості житлових будинків виконавчим комітетом Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області не приймалось, то вірним є висновок суду першої інстанції, що оцінку квартири АДРЕСА_2 09.07.1991 року проведено неповноважною оціночною комісією.

За таких обставин, встановлених судом першої інстанції, колегія суддів не може не погодитися з висновками суду першої інстанції, що такий акт оцінки квартири від 09.07.1991 року, який складено не повноважним складом, за відсутності підписів членів комісії, зазначених в акті, не міг братися до уваги виконавчим комітетом Бориславської міської Ради народних депутатів при прийнятті рішення №324 від 15.08.1991року, а тим більше затверджуватися цим рішенням, що свідчить про його незаконність, а відтак таке підлягає скасуванню.

Рішення виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів №409 від 03.10.1991р «Про внесення змін в п.13 рішення виконкому №424 від 15.08.1991року про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків», яким внесено зміни щодо площі та характеристики приміщень квартири АДРЕСА_2 , прийнято виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів вже після укладення договору купівлі-продажу квартири від 02.10.1991року, після прийняття рішення виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів №409 від 03.10.1991р, зміни до договору купівлі продажу квартири його сторонами не вносилися.

І оскільки оскаржуваним рішенням виконкому Бориславської міської ради народних депутатів № 409 від 03.10.1991 року «Про внесення змін в п.13 рішення виконкому №324 від 15.08.91р. «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків», внесено доповнення до рішення, яке судом визнано незаконним та скасовано, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що рішення виконкому Бориславської міської ради народних депутатів № 409 від 03.10.1991 року, також є незаконним та підлягає скасуванню

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який з врахуванням встановлених вище обставин справи дійшов висновку, що рішення виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів №324 від 15.08.1991р. та №409 від 03.10.1991р., є незаконними та підлягають скасуванню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував ту обставину, що на день видачі Дрогобицьким МБТІ довідки №596 від 17.07.1991року, у якій зазначено, що в ідеальну долю квартири АДРЕСА_9 , було відсутнє рішення Бориславської міської Ради про вилучення даної кладовки з користування позивача та включення її до складу квартири АДРЕСА_2 , що належить відповідачу ОСОБА_5 .

У відповідності до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Суд першої інстанції визнав недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 02.10.1991р. між виконкомом Бориславської міської ради народних депутатів та ОСОБА_5 , згідно якого «Продавець» продав, а «Покупець» купив займану ним квартиру АДРЕСА_10 і становить 11/25 ідеальної долі житлового будинку, в якому вона розміщена, посвідчений державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О. 23.10.1991 року за реєстровим №3037, оскільки такий укладено на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів №324 від 15.08.1991р., яке суд визнав незаконним та скасував таке.

Крім цього, з копій архівних документів, надісланих на адресу суду Львівським державним нотаріальним архівом, на підставі яких посвідчено оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири, судом першої інстанції встановлено, що витяг з рішення виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів №324 від 15.08.1991р. не відповідає оригіналу рішення виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів №324 від 15.08.1991р., а саме п. 13 та п.13.1 даного рішення, що стверджується архівною копією даного рішення, яка знаходиться у документах даної справи, а оригінал якого зберігається у міському державному архіві Бориславської міської ради Львівської області.

Зокрема, в оригіналі рішення виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів №324 від 15.08.1991р. взагалі відсутній п.13.2, оскільки такого положення даного рішення за п. 13.2 15.08.1991 року виконавчий комітет Бориславської міської Ради народних депутатів не приймав, а відтак і не зобов`язував ЖЕК №2 оформити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку і зняти квартиру АДРЕСА_3 (без зазначення точної адреси місцезнаходження даної квартири) з балансу ЖЕК №2.

У витязі з рішення виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів №324 від 15.08.1991р. зазначено, що «оригінал даного рішення знаходиться в прот. №12 від 15.09.91», однак згідно відповіді Міського державного архіву Бориславської міської ради Львівської області №07-04/1/2 від 01.02.2016 року (знаходиться у документах даної справи) - 15 вересня 1991року засідання виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів взагалі не проводилося, а відтак і протокол за №12 не складався і оригінал даного рішення №324 від 15.08.1991р. там не знаходиться.

У відповідності до ст.117 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року право спільної часткової власності держави і громадян, кооперативних або інших громадських організацій і громадян підлягає припиненню протягом одного року, що обчислюється з дня виникнення спільної власності, шляхом: продажу громадянам частки, належної державі.

Згідно з п. 79 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції Української РСР від 31.10.1975року за №45/5, при посвідченні договорів купівлі-продажу громадянам належних державі (місцевим Радам депутатів трудящих, державним підприємствам, установам) кооперативним і громадським організаціям часток жилих будинків з метою припинення спільної часткової власності (стаття 117 ЦК УРСР) вимагаються: довідка-характеристика бюро технічної інвентаризації, акт оцінки частки, що продається і доказ того, що покупець проживає на правах наймача в частині будинку, що продається. При продажу громадянам часток жилих будинків, належних державі, вимагається також довідка фінансового органу про прийняття на облік частини будинку, що продається.

Однак, всупереч вимогам закону, ні належним чином виданої довідки-характеристики бюро технічної інвентаризації, ні належним чином оформленого акту оцінки частки, що продається, ні довідки фінансового органу про прийняття на облік частини будинку, що продається не було в наявності на час посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, а відтак державний нотаріус і не мала права посвідчувати цей договір купівлі-продажу.

Ні зі змісту оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири від 02.10.1991 року, ні з наявної в архівних документах Львівського державного нотаріального архіву, на підставі якої державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори посвідчено договір купівлі-продажу квартири, з довідки-характеристики №942 від 27.09.1991року, не вбачається, з яких саме приміщень складалася відчужувана квартира, і які саме приміщення становлять загальну площу 59,3 м2 та становлять 11/25 ідеальної долі житлового будинку, в якому вона розміщена.

Державний нотаріус Бориславської державної нотаріальної контори, посвідчила договір купівлі-продажу на підставі акту оцінки квартири АДРЕСА_2 , який не відповідав вимогам закону, оскільки був складений неуповноваженим складом комісії, склад якої затверджується розпорядженням голови виконкому міської ради та не підписаний членами комісії, які складали оціночний акт.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 02.10.1991р. між виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів та ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної 23.10.1991року за реєстровим №3037, слід визнати недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР, оскільки ОСОБА_5 продано частину житлового будинку, розмір ідеальної долі житлового будинку АДРЕСА_4 , є завищеним, що порушує права позивача, оскільки при визначенні долі ОСОБА_5 у житловому будинку включено приміщення, на спільне користування яким має право позивач, а саме, допоміжне приміщення кладова на мансарді площею 16,0 кв.м., а займана відповідачем ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_2 складалася з однієї кімнати і кухні, загальною площею 43.3 кв.м., що не відповідає 11/25 ідеальним частинам будинку.

Вищенаведене спростовує доводи апелянта про те, що позивач не вправі оспорювати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , оскільки, як вважає апелянт, цим договором права позивача не порушуються.

Згідно зі ст. 105 ЦК Української РСР 1963 року громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

У відповідності до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» - згідно із п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Тому правила ст. 376 ЦК про наслідки самочинного будівництва застосовуються і до об`єктів, побудованих до набрання чинності ЦК та Законом №3038-VI.

Згідно п.29 даної Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 враховуючи, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, строк позовної давності на вимоги про проведення перебудови самочинно збудованого чи такого, що будується, житлового будинку, прибудови до нього, будівлі, споруди чи іншого нерухомого майна, а також про знесення таких об`єктів не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після закінчення чи початку будівництва.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Окрім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Системний аналіз наведених вище положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Така позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №6363/3541/17.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду від 6 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16 та постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 458/1173/14-ц.

З листів ДАБІ у Львівській області від 23.06.2010 року за №7/13-06-4884 та від 25.11.2011 року за №7/13-6-2577, які знаходяться у матеріалах справи, вбачається, що відповідач ОСОБА_5 притягувався до адміністративної відповідальності за порушення у сфері містобудівної діяльності та видавалися приписи про зупинення виконання будівельних робіт.

Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_5 , реконструкція житлового будинку (прибудова з надбудовою) проведена без розробленої проектної документації (робочого проекту), без погоджень на реконструкцію відповідних органів влади та відсутністю декларації на виконання робіт.

Задовольняючи позовні вимоги в частині знесення самочинно проведеної прибудови з надбудовою, суд першої інстанції врахував те, що починаючи з 1991 року і на час розгляду справи судом, відповідач, не зважаючи на приписи ДАБІ, самочинно здійснив до частини будинку АДРЕСА_4 , прибудову з надбудовою, яка складається з наступних приміщень позначених на поверховому плані, зокрема на 1-му поверсі приміщення позначені: літ.І-підвал площею 5,7м.кв., літ.I-коридор площею 2,6м.кв., літ.ІІ-санвузол площею 3,1м.кв., літ.ІІІ-коридор площею 12,1м.кв., літ.ІV-кладова площею 6,6м.кв., а також приміщення позначені літ.1-3, площею 3,7 м.кв., літ.1-4 площею 2-2м.кв., літ.1-5 площею 15,7м.кв., літ.1-6 площею 18,1, а на другому поверсі приміщення позначені: літ. 1-7 площею 5,0м.кв., літ.1-8 площею 18,8м.кв., літ. 1-9 площею 18,2 м.кв., літ.1-10 площею 4,7 м.кв., лі.1-11 площею 3,6 м.кв., літ. 1-12 площею 5,5 м.кв., 1-13 площею 9,9 м.кв.

Про самочинність проведеного відповідачем ОСОБА_5 будівництва свідчить відмітка КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» у матеріалах інвентаризаційної справи на будинковолодіння АДРЕСА_4 - «Побудовано самовільно». Правовстановлюючі документи на самочинну прибудову з надбудовою у відповідача ОСОБА_5 відсутні і на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Самочинне будівництво ОСОБА_5 порушує права позивача, зокрема його право на збереження цілісності будинку, адже самочинно збудовані споруди призводять до руйнування будинку позивача вцілому (на даний час знос будинку 55-60%), так як ОСОБА_5 при будівництві з`єднано самовільну будову з основною частиною дерев`яного житлового будинку 1888 року побудови, що впливає на міцність та безпечність будинку в цілому, внаслідок чого самочинна цегляна прибудова з надбудовою відповідача, чинить значне навантаження на дерев`яний житловий будинок, що спростовує доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 не вправі звертатися з позовом про знесення самочинного будівництва, оскільки його права не порушуються, і що з таким позовом вправі звертатися орган місцевого самоврядування чи ДАБІ, її територіальні органи.

Окрім цього, ОСОБА_5 під час будівництва не враховано той факт, що земельна ділянка, на якій знаходиться спірне самочинне будівництво, розташована в межах гірничого відводу Бориславського нафтового родовища. Діючий вакуумопровід проходить на відстані 13м. від межі ділянки, також на відстані приблизно 70 м.(при нормі мінімум 150м.) знаходиться діюча свердловина, на відстані близько 55м. знаходиться діюча дегазаційна свердловина, та й взагалі відповідачу потрібно врахувати те, що м. Борислав відноситься до переліку населених пунктів, які розташовані у сейсмічно небезпечній зоні, а тому при реконструкції чи добудові повинні бути передбачені вимоги ДБН «Будівництво в сейсмічних районах», чого відповідачем не зроблено.

З врахуванням вищенаведеного, суд дійшов до вірних та обгрунтовнаих висновків, висновків, що самочинне будівництво (добудова та надбудова) до будинку АДРЕСА_4 здійснене з істотними порушеннями нормативно правових актів у галузі будівництва, не відповідає вимогам будівельних норм та правил, за час розгляду даної справи, починаючи з 2011 року, відповідач не зробив жодних дій щодо перебудови самочинного збудованої прибудови та надбудови, інші заходи реагування та притягнення винної особи до відповідальності за здійснення самочинного будівництва позитивних результатів не дали, а тому суд першої інстанцій вірно вважав, що лише крайній захід впливу на забудовника (відповідача ОСОБА_5 ) у вигляді знесення самочинного об`єкта нерухомості та приведення у попередній стан житлового будинку АДРЕСА_4 , зможе ефективно відновити порушені права та інтереси позивача.

Судом також встановлено, що на мансарді будинку АДРЕСА_4 встановлено огородження з оцинкованої бляхи, яке перешкоджає позивачу у доступі до спірної кладовки, площею 16.0 кв.м, що є у спільному користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Тобто, судом встановлено, і цього не заперечували сторони, що спірною кладовою на мансарді площею 16.0 м кв, поз. 1-3 в житловому будинку АДРЕСА_4 , яка огороджена бляхою, користується лише сім`я ОСОБА_5 , сім`я ОСОБА_2 цією кладовою не користується, що свідчить про те, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні, а відтак підставою є вимога позивача про зобов`язання ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні кладовою поз. 1-3 відповідно до поверхового плану будинку по АДРЕСА_4 площею 16.0 м кв., що знаходиться на мансарді житлового будинку шляхом дмонтажу загородження з оцинкованої бляхи.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З системного аналізу вказаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що позивач строк звернення до суду з позовом не пропустив, а відтак вважав відсутніми підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 право власності на квартиру набув на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 02.10.1991р., укладеного між гр. ОСОБА_5 та виконкомом Бориславської міської ради, про що, як стверджує позивач, йому стало відомо під час розгляду Бориславським міським судом Львівської області цивільної справи №2-464/07 за позовом ОСОБА_13 про визначення порядку користування земельною ділянкою, стороною оспорюаного договору позивач не був.

При цьому суд виходив з того, що, як ствердив позивач, під час приватизації у грудні 1993 року ним та його покійною матір`ю ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 , їм не було відомо про прийняття виконкомом Бориславської міської ради народних депутатів оскаржуваних рішень, оскільки їм шляхом приватизації передали у власність займані ними приміщення їхньої квартири, а щодо приватизації кладови на мансарді, площею 16,0 кв.м., позначеної літ.2-8 на експлікації внутрішніх площ до плану жилого будинку по АДРЕСА_4 , їм пояснили, що дане приміщення є допоміжним, і згідно з нормами ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не може бути передано їм у власність шляхом приватизації разом з квартирою, а тому воно залишається у спільній власності (користуванні) разом з іншими співвласниками квартир у будинку, і така позиція викладена у Рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004р.

Рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради №324 від 15.08.91р. «Про затвердження оціночних актів на продаж квартир та одноквартирних житлових будинків в м. Бориславі» та рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради від 03.10.91р. за № 409 «Про внесення змін в п.13 рішення виконкому №324 від 15.08.91р. «Про затвердження оціночних актів на продаж громадянам міста квартир та одноквартирних житлових будинків» до відома ОСОБА_2 не доводилося, про прийняття таких йому не було відомо.

Із наведеного слідує, що на час приватизації ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , йому не було відомо і не могло бути відомо про прийняття оскаржуваних рішень виконкомом Бориславської міської Ради народних депутатів і про продаж спірної кладової відповідачу ОСОБА_5 , відтак строк позовної давності на звернення в суд з даним позовом не пропущено, що спростовує доводи апелянта щодо не врахування судом першої інстанції заяви відповідача ОСОБА_5 щодо застосування наслідків спливу позовної давності.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні кладовою поз. 1-3 відповідно до поверхового плану будинку по АДРЕСА_11 , яка знаходиться на мансарді житлового будинку шляхом дмонтажу загородження з оцинкованої бляхи, колегія суддів вважає, що наслідки спливу позовної давності до цих правовідносин застосуванню не підлягають.

Колегія суддів зазначає, що розглянувши заяву ОСОБА_1 , правонаступника ОСОБА_5 , про закриття провадження у справі в частині позовних вимог на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України, дійшла висновку про відмову в задоволенні цієї заяви з огляду на положення частини 3 статті 377 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 , правонаступниками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26.06 2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк