ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 683/745/19

Провадження № 22-ц/4820/1824/23

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю апелянта ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 та його представника адвоката Кравчука В.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 26 липня 2023 року, суддя Андрощук Є.М., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у житлове приміщення,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказали на те, що їм на праві спільної часткової власності, по 1/3 частці кожному, належить квартира АДРЕСА_1 .

В даній квартирі зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 , шлюб між якими розірвано.

ОСОБА_1 не проживає у вказаній квартирі з 1999 року, не сплачує коштів на утримання майна, не веде з позивачами спільного господарства, вони не пов`язані спільним побутом.

Натомість, ОСОБА_1 постійно проживає без реєстрації по АДРЕСА_2 .

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням та вселити його у квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказав, що йому та членам його сім`ї у 1980 році було видано ордер на проживання в квартирі АДРЕСА_1 , з того часу він зареєстрований у вказаній квартирі.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 в 1997 році, між ними склалися неприязні стосунки.

З 2017 року ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, змінила замки на вхідних дверях, не допускає його в квартиру, що, на думку позивача, є поважними причинами його відсутності у спірному житлі.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 26.07.2023 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 768,40 грн. судових витрат.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд виходив з того, що ОСОБА_1 з 1999 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин, оскільки постійно проживав та проживає до цього часу у будинку АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 не сплачує коштів за житлово-комунальні послуги, не проживає спільно із співвласниками житла, що вказує на відсутність правових підстав для збереження за ним права користування спірним майном.

В той же час, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 , не надано суду доказів на підтвердження обставин щодо вчинення йому з боку ОСОБА_2 перешкод у користуванні спірною квартирою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, в задоволенні первісного позову відмовити.

На обґрунтування скарги апелянт вказав, що спірна квартира належить до комунальної форми власності, відтак ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є належними позивачами у справі.

Судом не залучено до справи Старокостянтинівську міську раду, яка є власником спірного нерухомого майна.

Позивачами за первісним позовом не надано доказів того, що його реєстрація місця проживання у спірній квартирі порушує їх права.

Позбавивши його права користування житлом, суд тим самим позбавив також і права на його приватизацію, залишивши його без житла, оскільки іншого житла у нього не має.

Апелянт ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_2 та її представник в суді проти апеляційної скарги заперечили, підтримали оскаржуване судове рішення.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 12.02.1980 року ОСОБА_1 , сім`я якого складалася з 4 осіб, було надано ордер на вселення до трикімнатної квартири АДРЕСА_3 . Ордер видано на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів міста Старокостянтинова від 12.02.1980 року №30. У склад сім`ї входили: чоловік ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 , сини ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Старокостянтинівського районного управління юстиції у Хмельницькій області 10.05.2011 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №225 від 21.12.1997 року.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03.10.2016 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровано право спільної часткової власності, по 1/3 частці кожному.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06.05.2021 року, яке набрало законної сили 08.06.2021 року, визнано недійсним та скасовано розпорядження відділу по управлінню та приватизації комунального майна управління економіки виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 30.08.2016 року, №7724 про приватизацію та передачу у приватну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру, видане 03.10.2016 року відділом по управлінню та приватизації комунального майна управління економіки виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради.

Як вбачається зі змісту довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №2522 від 25.02.2019 року, у кв. АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В актах обстеження житлово-побутових умов, які були складені 23.10.2018 року, 08.02.2019 року депутатом Старокостянтинівської міської ради Городовою Л.О. за наслідками обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , зафіксовано, що за цією адресою зареєстровано дві особи, власник - ОСОБА_2 , 1952 р.н. та її бувший чоловік, ОСОБА_1 , 1952 р.н. В даній квартирі постійно проживає ОСОБА_2 . Зі слів ОСОБА_2 та поданих нею документів, бувший чоловік ОСОБА_1 постійно проживає за адресою с. Лісова Волиця Красилівського району.

Згідно з довідками про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб та землекористування, виданих Кременчуківською сільською радою від 02.10.2018 року №1213 та від 26.02.2019 року №257 на ім`я ОСОБА_1 , який проживає без реєстрації по АДРЕСА_2 , склад зареєстрованих осіб за даною адресою наступний: ОСОБА_6 - власник, ОСОБА_7 (зареєстрований, але не проживає) - син, ОСОБА_1 (проживає без реєстрації) - співмешканець. Сім`я користується земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства та має у володінні земельну частку (пай).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомила, що вона є давньою знайомою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які були подружжям. Їй відомо, що ОСОБА_1 в 1999 році виїхав на роботу в РФ, та невдовзі припинив спілкування з ОСОБА_2 та їхніми спільними дітьми, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . З того часу він більше не з`являвся в квартирі АДРЕСА_1 , а проживає в Красилівському районі Хмельницької області з іншою жінкою.

Аналогічні показання надала в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , при цьому вказавши, що є сусідкою ОСОБА_2 , вони часто спілкуються між собою. Після того, як ОСОБА_1 поїхав у 1999 році до РФ, він більше у квартиру АДРЕСА_1 , не повертався.

Свідок ОСОБА_12 , яка була допитана в судовому засіданні за клопотанням сторони відповідача за первісним позовом повідомила, що ОСОБА_1 є її рідним братом та перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . В 90-х роках її брат поїхав працювати до РФ, а через кілька років після повернення не зміг зайти до спірної квартири, оскільки ОСОБА_2 поміняла замки у вхідних дверях та не пустила його. Через це він переїхав проживати в с. Лісова Волиця Красилівського району Хмельницької області. Зазначила, що ОСОБА_1 неодноразово намагався увійти до своєї квартири, однак ОСОБА_2 його в житло не впустила.

Аналогічні показання надав в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , при цьому вказавши, що був присутній, коли ОСОБА_1 намагався потрапити до своєї квартири, але ОСОБА_2 його туди не пустила, після чого було викликано поліцію. По приїзду поліції ОСОБА_2 дозволила ОСОБА_1 зайти в квартиру та проживати там, однак останній повідомив, що наразі йому проживати там не потрібно. Точної дати вказаних події зазначити не зміг, але повідомив, що це відбувалися уже після того, коли ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду із відповідними позовами.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Згідно зі статтею 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Статтею 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №755/16152/16-ц, зокрема, зазначено, що аналіз статті 71 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У постанові Верховного Суду від 03.04.2021 року у справі №161/2007/18, зокрема, зазначено, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини у справі, надавши оцінку усім наявним у справі доказам у їх взаємозв`язку дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості доводів ОСОБА_2 про факт постійного не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі більше шести місяців.

В той же час судом було неправильно застосовано норми матеріального права та не враховано, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми, які регулюють взаємовідносини між наймачами та членами їх сімей, а не власником та користувачами житла, у зв`язку із чим мотивувальна частина оскаржуваного рішення підлягає зміні.

Посилання апелянта на незалучення судом до участі у справі Старокостянтинівську міську раду, як власника спірної квартири, є безпідставним, оскільки спірні матеріальні правовідносини, що є предметом судового розгляду, безпосередньо не стосуються прав та інтересів органу місцевого самоврядування, а сама по собі наявність преюдиційного зв`язку між матеріальними правовідносинами, що є предметом судового розгляду, та іншими матеріальними правовідносинами, учасниками яких є одна зі сторін спору і Старокостянтинівська міська рада, як власник спірної квартири, не є підставою для висновку про те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки органу місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) сформулювала висновок про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.10.2021 року в справі №442/8188/19 (провадження №61-7095св21).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

У справі відсутні докази того, що ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_1 користуватися спірною квартирою, натомість вбачається, що останній втратив інтерес до квартири АДРЕСА_1 як до власного житла, тривалий час проживає в іншому населеному пункті, з іншою сім`єю, не приймає участі в догляді за спірною квартирою, тягар з оплати наданих комунальних послуг не несе, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що відповідна квартира не є «житлом» для ОСОБА_1 в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та судової практики ЄСПЛ.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 26 липня 2023 року змінити, виклавши у редакції даної постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2023 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова