Провадження № 2/752/860/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 липня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання: Давиденко С.Р.

у місті Києві в приміщенні суду, розглянувши справу за позовом адвоката Кострюкова Валерія Івановича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання удаваним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру

встановив:

10.11.2020 року адвокат Кострюков В.І., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання удаваним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог представником позивача зазначено, що на початку 2013 року ОСОБА_3 вирішив придбати квартиру у м. Києві та у подальшому відчужити її на користь сина ОСОБА_1 .

Пошуком квартири займався ріелтор, який на початку року повідомив ОСОБА_3 про те, що є хороший варіант, однак продаж терміновий. ОСОБА_3 у зв`язку з зайнятістю на роботі не міг бути присутнім під час укладення договору купівлі-продажу, а також не мав можливості видати довіреність на вчинення дій від його імені іншою особою. У зв`язку з чим звернувся до своєї знайомої ОСОБА_4 з проханням придбати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а у подальшому, переоформити право власності на нього. ОСОБА_4 погодилася на зазначену вище пропозицію. ОСОБА_3 передав їй кошти, квартиру було придбано 01.02.2023 року, однак зареєстровано на матір ОСОБА_4 - ОСОБА_2 . Інтереси ОСОБА_2 за довіреністю представляла ОСОБА_4 .

В подальшому, ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_4 перереєструвати квартиру на його сина ОСОБА_1 відповідно до їх домовленостей раніше. Однак, остання під різними приводами відтерміновувала перереєстрацію. ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_4 , що змушений буде звернутися до правоохоронних органів з заявою про вчинення останньою шахрайства.

Розуміючи ситуацію, ОСОБА_4 погодилася на перереєстрацію права власності.

28.12.2018 року КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» (державний реєстратор Прошкін О.В.) було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 .

У 2020 році позивачеві випадково стало відомо, що власником квартири є ОСОБА_2 , а рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ним скасовано на підставі наказу Міністерства юстиції України від 05.03.2020 року.

Державну реєстрацію скасовано у зв`язку з тим, що не було надано всіх необхідних документів для такої реєстрації.

Позивач вважає, що ОСОБА_4 умисно не надала всіх необхідних документів, щоб у подальшому, з формальних підстав скасувати його право власності на квартиру.

Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 01.02.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю., на думку позивача, є удаваним правочином, оскільки насправді зазначений правочин повинен був бути укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , а після укладення такого правочину, ОСОБА_3 мав намір відчужити квартиру на користь свого сина ОСОБА_1 .

Просив визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 01.02.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. удаваним правочином; визнати, що 01.02.2013 року замість договору купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ; припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

11.01.2021 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

11.01.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про забезпечення позову.

16.12.2021 року представником відповідачки подано до суду письмові пояснення та докази на їх підтвердження, відповідно до змісту яких відповідачка ОСОБА_2 не визнала заявлені до неї вимоги, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

12.09.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні 19.07.2023 року сторони відсутні.

Представник позивача подав заяву про відкладення судового розгляду справи, посилаючись на зайнятість у розгляді іншої справи, однак доказів на підтвердження причин неявки у судове засідання не подав.

Відповідачка ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, з будь-якими клопотаннями станом на 19.07.2023 року до суду не зверталася.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні відсутні, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, письмових пояснень щодо позову до суду не надсилали, з будь-якими іншими клопотаннями також не зверталися.

Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 01.02.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 01.02.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. є удаваним правочином, оскільки насправді зазначений правочин повинен був бути укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , а після укладення такого правочину, ОСОБА_3 мав намір відчужити квартиру на користь свого сина ОСОБА_1 .

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначила, що 01.02.2013 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю.

В зазначеній вище квартирі з 17.08.2013 року зареєстровані вона, її дочка ОСОБА_4 та внук ОСОБА_7 .

Після реєстрації в м. Києві, вона відлетіла до Італії, де знаходилася постійно.

В серпні 2019 року їй стало відомо, що її квартиру, невідомо який чином, перереєстровано на ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_3 .

За даним фактом ОСОБА_2 звернулася до правоохоронних органів та станом на теперішній час ведеться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0008068 від 24.09.2019 року, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, який приєднано до матеріалів справи.

Крім того, представником ОСОБА_2 було подано скаргу до Міністерства юстиції України щодо незаконної перереєстрації її квартири на ОСОБА_1 .

Зазначену скаргу задоволено, 05.03.2020 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2018 року № 44887830, прийняте державним реєстратором КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу» Прошкіним О.В., скасовано.

Відповідачкою також надано суду копії закордонних паспортів її та ОСОБА_4 , що підтверджують їх перебування, станом на день переоформлення квартири на ОСОБА_1 , за кордоном.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 576/564/21 (провадження № 61-19258св21) вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України). За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином».

У справі, що розглядається, судом встановлено, що у договорі купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який укладено 01.02.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. міститься положення про те, що сторони, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, домовилися про укладення договору купівлі-продажу зазначеної вище квартири відповідно до умов, що викладені у цьому ж договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 2 ст. 77, ст. 79, ч. 1 ст. 80, ч. 1 ст. 81, ч. ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; відповідні докази мають бути подані позивачем разом з поданням позовної заяви.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач ОСОБА_1 не довів суду, що воля сторін у правочині, який він просить визнати удаваним, була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин та настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відповідачка позов не визнала та надала суду докази, що її намір придбати квартиру відповідав її внутрішній волі. Позивач доказів на підтвердження зворотнього не надав.

З огляду на вище викладене, позовні вимоги адвоката Кострюкова В.І., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання удаваним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру, не підлягають задоволенню судом.

За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись, ЦК України, ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позовні вимоги адвоката Кострюкова Валерія Івановича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання удаваним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя К.Г. Плахотнюк