Справа № 576/2428/23
Провадження № 2/576/425/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року Глухівський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Колодяжного А.О.,

з участю секретаря судового засідання Опанасенко Т.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Васюка М.М., звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 заборгованість згідно розписки від 17.07.2019 р. на суму 1500 доларів США (а.с. 2-5).

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти на підставі розписки від 17.07.2019 р. на суму 1500 доларів США, і відповідно до умов розписки ОСОБА_2 повинен був повернути грошові кошти до 17.08.2020 р., але так їх і не повернув. Оскільки договір дійсний, відповідач має виконувати його умови. Однак, ОСОБА_2 не виконує зобов`язання, які випливають з надання грошових коштів за договором позики (розписки), і будь-які заклики ОСОБА_1 з метою погашення заборгованості в добровільному порядку залишились без задоволення, та проігноровані відповідачем, тому позивач звернулася до суду з даним позовом.

25.09.2023 р. суд відкрив провадження у цій справі та з урахуванням ст. 19 ЦПК України вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження (а.с. 16-17). Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні.

28.09.2023 р. відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі у спрощеному провадженні та копію позовної заяви з додатками, із пропозицією направити до суду свій відзив на позов (а.с. 20).

Відповідач відзиву на позов, в установлений судом строк, не подав.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики, як визначено в ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Із наведених норм ЦК України вбачається, що договір позики є реальним договором, тобто є укладеним виключно у випадку фактичної передачі позикодавцем позичальнику грошових коштів у певній сумі у власність із зобов`язанням повернути таку ж суму коштів. Документ, яким може бути підтверджено укладення договору позики та його умови, повинен містити відомості про передачу позикодавцем грошової суми позичальнику (або про отримання позичальником грошових коштів від позикодавця) на певних умовах і зобов`язання повернути цю грошову суму.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Тому, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи, з метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, та повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), вирішуючи подібний спір, залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій у цій справі про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що зі змісту дослідженої судами розписки не вбачалося отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг й не встановлено обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу.

З копії розписки від 17.07.2019 р., яка додана позивачем до позовної заяви, слідує, що ОСОБА_2 склав розписку про те, що (дослівно) «зобов`язується повернути грошові кошти в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США ОСОБА_1 до 17.07.2020 року за автомобіль марки ВАЗ 21099, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 7).

Отже, зі змісту зазначеної розписки не вбачається, що відповідач взяв у позивача кошти у сумі 1500 доларів США саме в борг.Відомостей про те, що позивач фактично передав грошову суму відповідачу, а відповідач фактично отримав грошові кошти від позивача в цей же або інший день, у розписці не зазначено.

Підтвердження відповідачем у розписці повернення грошових коштів не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено існування між сторонами у справі правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов.

Суд також зазначає, що саме сторони правочину несуть відповідальність за належне оформлення договірних правовідносин, зрозумілого змісту правочину. У разі різночитання вони не позбавлені права звернутися до суду з вимогою про тлумачення правочину відповідно до положень статті 213 ЦК України. Суд з власної ініціативи вирішувати вказане правове питання не може (частина друга статті 213 ЦК України, частина перша статті 13 ЦПК України). При цьому перевірка справжньої правової природи правочину (боргової розписки) не дає суду підстав вважати цю розписку договором позики.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2023 року у справі № 754/3591/21.

Враховуючи наведені вище обставини справи та норми законодавства, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов переконання, що між позивачем та відповідачем договір позики не був укладений, а отже, як слідує з наявної у матеріалах справи розписки, суд не вбачає в ній договору позики між сторонами.

За наведених обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 11-13, 263-265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.О. Колодяжний