КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2559/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2023 року місто Київ

справа №357/10181/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2022 року про задоволення подання, постановлену під головуванням судді Ярмоли О.Я., у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула Івана Івановича про звернення стягнення на незареєстроване майно боржника ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 ,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року приватний виконавець виконавчого округу Київської області Крегул І.І. звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою в порядку ст.440 ЦПК України, в якій просив:

звернути стягнення на належне боржнику ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , право власності на яку не зареєстровано в установленому законом порядку, оскільки зареєстрована за померлим ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 1999 року.

В мотивування вимог посилався на те, що в нього на виконанні перебувають виконавчі провадження, а саме:

№65883450 про стягнення з ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики від 01 квітня 2015 року в сумі 522 340,00 грн.;

№65884085 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в сумі 2400 грн.;

№67939438 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних у розмірі 44987,56 грн. та інфляційних втрат у розмірі 86823,13 грн. за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року у справі №357/10181/16-ц за період з 08 травня 2018 року по 24 лютого 2021 року, всього у розмірі 131 810,69 грн.;

№68252210 про стягнення з ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики від 18 вересня 2014 року в сумі 254 800 грн. та судових витрат по справі в сумі 2548 грн.

Вказував, що боржник добровільно рішення суду не виконує, як і свій обов`язок, передбачений п.3 ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» щодо подання виконавцю декларації про доходи та майно.

Зазначав, що у процесі виконання рішень суду, ним було з`ясовано, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_4 , а тому все майно, що залишилося від померлого фактично належить боржнику ОСОБА_1 , який зобов`язаний задовольнити вимоги померлого в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Посилався на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15 грудня 1999 року ОСОБА_4 належала на праві власності нежитлова будівля по АДРЕСА_1 .

Вказував, що боржник свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 не отримував та не зареєстрував майно за собою, що залишилося після смерті ОСОБА_4 .

Зазначав, що у зв`язку з відсутністю у боржника грошових коштів та рухомого майна, завдяки яким можливо задовольнити вимоги стягувача, для повного, реального та своєчасного виконання судового рішення необхідно звернути стягнення на нерухоме майно боржника, що не зареєстровано в установленому законом порядку.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2022 року заяву приватного виконавця Крегул І.І. задоволено.

Звернуто стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме: на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за померлим ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 1999 року, реєстраційний номер майна 1662473.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, боржник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою заяву залишити без задоволення.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що про існування заяви приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула І.І. про звернення стягнення на незареєстроване майно боржника та й відповідно про її розгляд йому стало відомо з самої ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2022 року, яку він отримав 14 липня 2022 року.

Вказував, що до заяви про звернення стягнення на незареєстроване майно боржника приватним виконавцем додано доказ направлення самої заяви боржнику, проте, поштове відправлення (трекінг номер 667) ним було отримано 19 липня 2022 року, що підтверджується роздруківкою з сайту Укрпошти, а тому його необізнаність щодо існування самої заяви та й її розгляд судом призвели до не можливості подати його заперечення щодо заявлених приватним виконавцем вимог та призвело до неможливості належного захисту його інтересів під час розгляду заяви.

Зазначав, що до заяви приватним виконавцем не було надано доказів на його обґрунтування, а саме: ні копії договору купівлі-продажу від 15 грудня 1999 року, ні інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Посилався на те, що 05 квітня 2017 року його представник ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, проте, приватним нотаріусом Губенко Т.А. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 , оскільки ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року по справі №357/10181/16-ц, заборонено приватному нотаріусу Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. проводити дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Вказував, що він не може задовольнити вимоги кредиторів, оскільки не отримав у спадщину, а ні грошових коштів, а ні рухомого, а ні нерухомого майна.

07 жовтня 2022 року від представника стягувача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 червня 2023 року залучено до участі у справі правонаступника стягувача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

В судовому засіданні апеляційного суду представник стягувача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Крегула І.І. та боржник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися в судове засідання, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника стягувача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій реалізації права на доступ до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною 2 вказаної норми передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частинами 1, 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно із частиною 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Положеннями частин 3, 4 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до вимог ч.10 ст.440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстроване в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність державної реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, вирішується судом в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі №947/22930/19 (провадження № 61-9215св20).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегул І.І. перебувають виконавчі провадження, а саме:

№65883450 про стягнення з ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики від 01 квітня 2015 року в сумі 522 340,00 грн.;

№65884085 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в сумі 2400 грн.;

№67939438 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних у розмірі 44987,56 грн. та інфляційних втрат у розмірі 86823,13 грн. за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року у справі №357/10181/16-ц за період з 08 травня 2018 року по 24 лютого 2021 року, всього у розмірі 131 810,69 грн.;

№68252210 про стягнення з ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики від 18 вересня 2014 року в сумі 254 800 грн. та судових витрат по справі в сумі 2548 грн.

В процесі примусового виконання рішення приватним виконавцем було накладено арешт на все майно та кошти боржника ОСОБА_1 та вжито заходів щодо перевірки майнового стану боржника.

Згідно відповіді Міністерства внутрішніх справ України відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби.

Відповідно до інформації, наданою Державною фіскальною службою України у ОСОБА_1 виявлено наступні рахунки в: АТ «ТАСКОМБАНК» №НОМЕР_1 , АТ «Універсал Банк» НОМЕР_2 .

24червня 2021 року приватним виконавцем було надіслано платіжну вимогу до AT «Універсал Банк», яку 29червня 2021 року було повернуто без виконання у зв'язку з відсутністю власних коштів на рахунку боржника.

На розрахункових рахунках у банківських установах, що відкриті боржником, відсутні грошові кошти у розмірі, необхідному для виконання рішення.

Згідно відповіді на запит №136443094 від 18 лютого 2022 року до Державної фіскальної служби України боржник отримує доходи від податкового агента та є самозайнятою особою.

У процесі примусового виконання рішень суду приватним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_4 , а тому все майно, що залишилося від померлого фактично належить боржнику ОСОБА_1 , який зобов`язанийзадовольнити вимоги померлого в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Приватний виконавець зазначав, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 зареєстровано за померлим ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 1999 року, реєстраційний номер майна 1662473.

У поданні приватний виконавець вказував на те, що боржник ОСОБА_1 не виконав добровільно рішення суду, не подав виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України, у боржника відсутнє майно та кошти на рахунках у банку, на яке б можливо було б здійснити стягнення. Посилався на те, що боржник ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ОСОБА_4 , а тому зобов`язаний задовольнити вимоги кредиторів в межах вартості майна, одержаного у спадщину відповідно до положень ст.ст.1216, 1218, 1282 ЦК України.

Задовольняючи подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегул І.І., суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на незареєстроване в установленому законом порядку майно боржника ОСОБА_1 необхідне для виконання рішення суду, з метою захисту прав стягувача, враховуючи тривалість невиконання рішення суду.

Колегія суддів не погоджується з таким висновкомсуду першої інстанції з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказував на те, що він не отримав у спадщину від ОСОБА_4 , а ні грошових коштів, а ні рухомого, а ні нерухомого майна. Зазначав, що на дату подання даної скарги Сквирським районним судом Київської області розглядається справа №376/103/18 за позовом ОСОБА_7 до нього про визнання права особистої власності на майно, в тому числі і на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Сквирського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року у справі №376/103/18 позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та як правонаступник ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено та визнано за ОСОБА_7 право особистої власності на майно, в тому числі і на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , загальною площею 1567,6 кв.м.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року у справі №376/103/18 рішення Сквирського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено ОСОБА_7 у задоволенні позову.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 січня 1981 року. Згідно з копією дублікату договору купівлі-продажу від 15 грудня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Сквирської державної нотаріальної контори Климчук Л.П., ОСОБА_4 було придбано нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , загальною площею 1567,6 кв.м. З копії спадкової справи після смерті ОСОБА_4 вбачається, що спадкова справа була відкрита за заявою ОСОБА_1 , який вказав, що він є спадкоємцем п`ятої черги спадщини і приймає її. Спадкоємець першої черги ОСОБА_7 відмовилася від прийняття спадщини, яка залишилася після померлого ОСОБА_4 на користь онука померлого - ОСОБА_1 .

Також вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 30 січня 1981 року і до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Майно, на яке позивач ОСОБА_7 просить визнати право особистої приватної власності, за даними наявними матеріалах справи, та за твердженням позивача, набуто в період перебування позивача у шлюбі з ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_4 питання щодо поділу майна, набутого за час шлюбу між подружжям не вирішувалось.

Верховним Судом у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №376/103/18 було встановлено, що 10 жовтня 2016 року до приватного нотаріуса звернулася ОСОБА_7 із заявою про відмову від прийняття спадщини, яка залишилася після померлого ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та просила видати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя.

За правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Оскільки з вищевикладеного вбачається, що нежитлова будівля по АДРЕСА_1 , загальною площею 1567,6 кв.м була придбана ОСОБА_4 під час шлюбу з ОСОБА_7 , а отже, за відсутності доказів протилежного не може вважатися приватною власністю ОСОБА_4 .

Відтак, вказане майно - нежитлова будівля по АДРЕСА_1 , загальною площею 1567,6 кв.м належало на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Таким чином, співвласником майна, на яке приватний виконавець просить звернути стягнення крім спадкоємця боржника ОСОБА_1 є дружина спадкодавця ОСОБА_4 - ОСОБА_7 .

З подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегул І.І. вбачається, що останній в порядку ст.440 ЦПК України просив звернути стягнення на належне боржнику ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , право власності на яку не зареєстровано в установленому законом порядку, оскільки зареєстрована за померлим ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 1999 року.

З поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами відповідно до статті 443 ЦПК України, приватний виконавець не звертався.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що звернення приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегул І.І. з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку згідно зі статтею 440 ЦПК України є передчасним.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що боржник не може задовольнити вимоги кредитора, оскільки не отримав у спадщину, а ні грошових коштів, а ні рухомого, а ні нерухомого майна є безпідставними, так як боржником ОСОБА_1 було подано заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , а не отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно може свідчити про ухилення боржника від виконання свого обов`язку перед кредитором.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула І.І. про звернення стягнення на незареєстроване майно боржника ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула Івана Івановича про звернення стягнення на незареєстроване майно боржника ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: