Єдиний унікальний номер 727/5155/16-ц
Номер провадження 2/725/686/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2023 року

Першотравневий районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді О.І. Галичанського,

при секретарі І.М. Симик,

розглянув цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства « Банк «Фінанси та Кредит» , правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю « Кредіт Партнерс» до Кредитної спілки « Хімзавод», ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким , що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Першотравневого районного суду м. Чернівці перебуває вищевказана цивільна справа.

Від представника позивача ТзОВ « Кредіт Партнерс» до суду надійшло клопотання про закриття провадження по даній справі , оскільки вирішення даного спору між сторонами належить до компетенції Господарського суду. Просив закрити провадження по даній справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Від представника відповідача Кредитної спілки « Хімзавод» до суду надійшла заява про розгляд поданого клопотання про закриття провадження без його участі. Не заперечує проти задоволення клопотання позивача.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася. Причини неявки не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання представника позивача підлягає задоволенню , а провадження у справі підлягає закриттю з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 19 ЦПК України визначаються справи, які відносяться до юрисдикції загальних судів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Так, із наведених вище норм закону випливає, що до компетенції загальних судів у порядку цивільного судочинства належать справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин.

Юрисдикція господарського суду поширюється на спір, що виник між сторонами, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 20 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Євпропейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися «судом, встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом. Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України встановлено, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 24.10.2011 р. N 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" у вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України: господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб`єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч. 2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Згідно ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Виходячи з наведеного, суд вважає, враховуючи суб`єктний склад учасників зазначена справа повинна розглядатися в порядку господарського судочинства.

Керуючись ст. ст. 13, 200, п. 1 ч. 1 ст. 255, ст. ст. 258, 260, 261, 353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання представника позивача задовільнити.

Провадження у цивільній справі № 727/5155/16 за позовом Публічного акціонерного товариства « Банк «Фінанси та Кредит» , правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю « Кредіт Партнерс» до Кредитної спілки « Хімзавод», ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким , що не підлягає виконанню- закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський