ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1103/23 Номер провадження 22-ц/814/3916/23Головуючий у 1-й інстанції Шатілова Л.Г. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів:Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

розглянула у письмовому провадженні за наявними матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 травня 2023 року, ухвалене суддею Шатіловою Л.Г., повний текст рішення складено 26.05.2023, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна і особі Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Полтавській області про відшкодування немайнової (моральної) шкоди в кримінальному провадженні.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

встановила:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до районного суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з державного бюджету України на її користь 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказувала, що за її заявою від 27.09.2019 року про вчинення кримінального правопорушення 11.10.2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000803 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Зазначала, що слідчим Івашиною М.Р. та дізнавачем Таран П.В. здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадження від 11.10.2019 року за №0000803.

Вказувала, що під час досудового розслідування п`ятьма ухвалами слідчих судів констатована бездіяльність слідчого Івашина М.Р. та дізнавача Таран П.В. у даному кримінальному провадженні за № 0000803 з попередньою кваліфікацією за ч.1 ст. 125 КК України.

Посилається на те, що не вчинення слідчим та дізнавачем всіх необхідних дій призвели до невиконання судових рішень, що спричинило їй (немайнової) моральної шкоди.

Вважала, що оскільки судовим рішенням встановлена бездіяльність слідчого в процесі виконання судових рішень, наявні всі складові цивільно-правової відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди.

У зв`язку з порушенням органом досудового розслідування вимог чинного законодавства України, небажанням проведення слідчих дій, направлених на встановлення істини, з`ясування всіх обставин кримінального провадження та прийняття кінцевого законного та неупередженого рішення, змусили її звернутись до суду з метою захисту її порушених прав у зв`язку з неефективним та тривалим досудовим розслідуванням.

Вказувавала, що ухвалами слідчих суддів, неодноразово зобов`язано слідчого та дізнавача вчинити процесуальні дії. Вказує на навмисне затягування досудового розслідування та допущено бездіяльність в частині нездійснення процесуальних дій слідчим та дізнавачем.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Полтавській області про відшкодування немайнової (моральної) шкоди в кримінальному провадженні- відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким просить позов задовольнити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що у зв`язку із порушенням органами досудового розслідування норм чинного законодавства, небажання проводити слідчих дій, направлених для вирішення та з`ясування обставин кримінального провадження та в подальшому ухвалення законного рішення, заявдано їй моральної шкоди, яку вона оцінює у 100000 грн.

Вказує, що бездіяльність органів досудового розслідування підтверджена матеріалами справи.

25.08.2023 року від Головного управління Національної поліції в Полтавській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частини четверта, шоста статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України). Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Миргородського районного відділу поліції перебувало кримінальне провадження внесене до ЄРДР 11 жовтня 2019 року за № 0000803 з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 125 КК України.

Ухвалою слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавськоїобласті від 30 жовтня 2020 року зобов`язано дізнавача СД Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області Таран Поліну Валентинівну чи слідчого Миргородського ВП ГУНП в Полтавській, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження, невідкладно розглянути та повідомити з додержанням вимог ст.ст. 111, 112, 136 КПК України, ОСОБА_1 , про наслідки розгляду її клопотання від 15.10.2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000803 від 11.10.2019 за ст. 125 ч.1 КК України.

Ухвалою слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 02 липня 2020 року, зобов`язано старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області Івашину Максима Романовича здійснити належну перевірку заяви ОСОБА_1 , від 22 червня 2020 року та прийняти рішення у відповідності до Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь в кримінальному судочинстві».

Ухвалою слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 серпня 2020 року зобов`язано слідчого Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області чи працівника органу дізнання, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження №0000803, невідкладно розглянути клопотання потерпілої ОСОБА_1 про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження від 10 серпня 2020 року в порядку ст. 220 КПК України та повідомити потерпілу про результати розгляду клопотання;

Ухвалою слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 січня 2021 року встановлено дізнавачу СД Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 0000803 від 11.10.2019 року, строк на проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для прийняття остаточного процесуального рішення у кримінальному провадженні № 0000803 від 11.10.2019 року, в один місяць з моменту постановлення ухвали слідчого судді. Встановлено прокурору, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000803 від 11.10.2019 року, строк на проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для прийняття остаточного процесуального рішення у кримінальному провадженні № 0000803 від 11.10.2019 року, в один місяць з моменту постановлення ухвали слідчого судді.

За скаргою ОСОБА_1 слідчим суддею Миргородського міськрайонного суду Полтавської області ухвалою від 05 березня 2021 року керівника Миргородської місцевої прокуратури зобов`язано внести відомості по заяві ОСОБА_1 про вчинення злочину передбаченого ст. 382 КК України по факту невиконання судового рішення.

На даний час кримінальне провадження за № 0000803 від 11.10.2019 року закрите (а.с.31, 33-35).

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з того, що позивачем не доведено завдання моральної шкоди, яка вплинула б на її емоційний стан, психологічну пригніченість, зазначені обставини не підтверджені відповідною медичною документацією, висновками медико-психологічних експертиз тощо.

Окрім того, доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача шкоди та шкодою, на яку посилається позивач.

Районним судом зазначено, що задоволення скарг позивача не може бути підставою для відшкодування шкоди на підставі норм Цивільного кодексу України, оскільки нормами КПК України передбачено механізм захисту порушеного права особи шляхом оскарження бездіяльності слідчого або прокурора у встановленому КПК України порядку.

Колегія суддів вважає такий висновок районного суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За нормами ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди (статті 1173,1174 ЦК України).

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17, статті 1173 та 1174ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. ст.1173,1174 ЦК України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.12, ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди, судам першої та апеляційної інстанцій не надано.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними підставам позову та фактично зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції.

Так, колегія суддів зауважує, що при вирішенні заявленого позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з таких підстав цивільно-правової відповідальності, як: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та дійшов правомірного висновку про відсутність сукупності зазначених складових, які є обов`язковими для деліктних правовідносин. Тоді як характер спору та обставини, ним зумовлені, виключають підстави застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та частин 2, 6, 7 статті 1176 ЦК України.

Посилання позивача на бездіяльність посадових осіб відповідача, саме по собі не є підставою для відшкодування моральної шкоди, настання якої не доведено, як і не доведений причинно-наслідковий зв`язок між зазначеною бездіяльністю та негативними змінами у житті позивача, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 19 березня 2020 у справі №686/13212/19, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і саме по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.ної шкоди.

Так, місцевим судом було вірно вказано, що на даний час відсутні будь-які судові рішення або висновки інших державних органів, якими б було встановлено протиправні дії органу досудового рослідування.

Відтак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд правомірно виходив із того, що позивач не довела заявлених нею позовних вимог, підстав для відшкодування їй моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів державної влади, не встановлено.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, необхідності їх переоцінки, зокрема, у тому контексті, який, на думку позивача, свідчить про завдання йому моральної шкоди, тобто стосуються переоцінки доказів.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Оскільки рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18.10.2023 р.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук