Справа № 186/860/23
Провадження номер № 2/0186/387/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року м.Першотравенськ

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Кривошеї С.С.

при секретарі Кравченко А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок професійного захворювання,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок професійного захворювання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона тривалий час працювала на підприємствах, правонаступником яких на даний час є Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем під землею, що підтверджується копією її трудової книжки.

02.04.2000 року, працюючи на посаді медичної сестри підземного здравпункту шахти «Ювілейна» (на даний час шахта «Ювілейна» «Шахтоуправління Першотравенське» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»), з нею стався нещасний випадок та вона отримала виробничу травму, що підтверджується актом №38 про нещасний випадок від 02.04.2000 року.

30.05.2002 року їй первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності за виробничою травмою, згідно акту №38 про нещасний випадок від 02.04.2000 року, строком до 01.05.2003 року, що підтверджується витягом з акту огляду у ЛТЕК №020139 від 30.05.2002 року.

21.05.2003 року їй повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності за виробничою травмою, згідно акту №38 про нещасний випадок від 02.04.2000 року, строком до 01.05.2006 року, що підтверджується витягом з акту огляду у ЛТЕК №025621 від 21.05.2003 року.

01.06.2006 року їй повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково за виробничою травмою, згідно акту №38 про нещасний випадок від 02.04.2000 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДНА-02, №010717 від 01.06.2006 року.

Так, вона зазнала зменшення обсягу трудової діяльності, була змушена пройти курси лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлена нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманої на виробництві травми обмежують її життєву активність і вимагають від неї додаткових зусиль для організації життя, вона змушена роками проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на її душевному та фізичному стані.

Завдану їй моральну шкоду, позивачка оцінює в сумі 67000,00 гривень.

На підставі вищевикладеного, просить суд стягнути з відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 67000,00 гривень.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Євдокимова Юлія Вікторівна не з`явились, адвокат Євдокимова Ю.В. надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачки ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позовні вимоги не визнала та надала відзив на позовну заяву, згідно якого, позивачці первинно встановлена втрата працездатності висновком МСЕК 2002 році, тобто право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення йому такої стійкої втрати працездатності. Позивач не обґрунтувала та не надала до суду належних доказів, що настання нещасного випадку на виробництві заподіяно умовами виробництва, та як наслідок не довела факту заподіяння їй моральної шкоди, що причинила втрату працездатності. А натомість, Актом Н-1 від 05.08.2000 року підтверджено, що ОСОБА_1 отримала травму внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці та неналежним виконанням нею вимог «Правил безпеки у вугільних шахтах». Як доводить сам позивачка, їй встановлено втрату професійної працездатності первинно в 2002 році та безстроково в 2006 році. Позивачкою не надано обґрунтованих пояснень щодо стягнення моральної шкоди. На підтвердження доводів про погіршення здоров`я позивачкою не надано жодних доказів (медичних довідок, висновків тощо). Доказів настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, які у розумінні ст.23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, позивачкою також не надано. Також, вважає, що сума до стягнення моральної шкоди у розмірі 67000 грн. є необґрунтованою. Позивачка не навела обґрунтованих доводів чому вона після спливу майже 20 років після встановлення факту втрати працездатності звернувся тільки у 2023 році до суду про стягнення вже з територіального органу Пенсійного фонду України моральної шкоди; не навела розрахунок даної суми та з чого вона складається. Керуючись принципом прямої дії Закону в часі, застосовуючи закон, який діє на час прийняття рішення, вважає, що немає законних підстав про стягнення моральної шкоди, з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області, у даній справі. Враховуючи документи надані позивачкою до суду, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, вважає, що позивачкою не доведено підстав цивільно - правової відповідальності, а саме: факту протиправних дій або бездіяльності, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями та вини управління Фонду, а також зважаючи на відсутність законодавчих підстав відшкодування моральної шкоди саме Фондом. Крім того зазначає, що у зв`язку зі змінами у законодавстві припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку. Просить суд відмовити у задоволенні вимог повністю.

У судове засідання 30 жовтня 2023 року представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнає та просить у їх задоволенні відмовити.

Суд вивчивши матеріали справи, вважає встановленими наступні факти та обставини.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачка ОСОБА_1 з 01 січня 1985 року по 31 липня 2015 року знаходилась у трудових відносинах ВО «Павлоградвугілля», ВАТ «ДХК «Павлоградвугілля» правонаступником яких є ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», працювала на різних посадах, в тому числі на посаді медсестри підземного здравпункту та медсестри поверхні. 31 липня 2015 року ОСОБА_1 було звільнена за власним бажанням (ст.38 КЗпП України).

Під час виконання трудових обов`язків, з ОСОБА_1 стався нещасний випадок, у зв`язку з чим, було складено акт про нещасний випадок №38 від 05 квітня 2000 року. Відповідно до п.6 зазначеного акту, нещасний випадок з ОСОБА_1 стався при наступних обставинах: ОСОБА_1 відповідно до графіку виходів працювала у підземному здравпункті шахти. Після закінчення зміни виїжджала з шахти. Так як на першому поверсі кліті були зняті двері, то клетьовий посадив її на другий поверх кліті. На нульовій позначці клітьового стовбура, ОСОБА_1 вийшла з кліті і спускалася по сходах вниз (з другого поверху кліті) через особисту необережність, підсковзнулась, впала на сходи та отримала травму в області попереково-крижового відділу хребта та копчика. Причиною нещасного випадку є недотримання особистої безпеки під час спуску по сходах.

Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК від 30 травня 2002 року №020139, виданої Павлоградською МСЕК, ОСОБА_1 з 23 квітня 2002 року первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності, на підставі акту №38 від 02 квітня 2000 року.

Випискою з акту огляду МСЕК від 21 травня 2003 року №025621, яка видана Павлоградською МСЕК, підтверджується, що ОСОБА_1 21 травня 2003 року було встановлено повторно 25% втрати професійної працездатності з 01 травня 2003 року, на підставі акту №38 від 02 квітня 2000 року.

Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії ДНА-02 №010717, яка видана Павлоградською МСЕК, ОСОБА_1 встановлено повторно 25% втрати професійної працездатності безстроково. Також у довідці зазначено, що ОСОБА_1 потребує медикаментозного лікування.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто у 2002 році.

Частинами першою, третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення позивачці стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18).

Тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Суд, вважає, що позивачці була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає установленим, що позивачці заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування за рахунок Відділення Фонду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 р. № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», припинено з 1 січня 2023 р., реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України: Фонд соціального страхування України, у тому числі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

01 січня 2023 року набув чинності Закон № 2620-IX «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким передбачається приєднання Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року.

Згідно статті 1 указаного Закону, серед видів загальнообов`язкового державного соціального страхування також від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (далі - страхування від нещасного випадку), де страховиком виступає Пенсійний Фонд України.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Судом при винесенні рішення враховується відсоток втрати позивачем професійної працездатності у розмірі 25%, стан здоров`я потерпілої, який тільки погіршується, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, неможливість відновлення попереднього стану, з огляду на встановлення стійкої втрати професійної працездатності безстроково. Позивачці була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, внаслідок чого вона переносить моральні страждання, що узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність медикаментозного лікування, надають їй право на відшкодування моральної шкоди.

Отже, з урахування того, що позивачці ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 25%, що безумовно тягне за собою зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивачки, необхідність медикаментозного лікування, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн. є розумним, виваженим і справедливим у її ситуації.

Відповідно до Закону №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Станом на 01 січня 2023 року розмір мінімальної заробітної плати становить 6700,00 грн., а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (6700 х 4 = 26800,00,00 грн.).

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн. слід з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки відповідно до першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, позивачка звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави у сумі 1073,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, - суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок професійного захворювання, задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Ташкент, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 коп. з відрахуванням податків, зборів та інших платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26) на користь держави збір в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С.Кривошея.