Справа № 758/885/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 року Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Анохіна А.М.,

при секретарі - Лазуренко А.В.,

за участі представника позивача - Костинчука П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.08.2020 між Приватним акціонерним товариством «Квіти Львова» та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 290 000,00 грн зі строком повернення до 10 вересня. Додатковими угодами до вказаного договору від 10.09.2020 та 21.10.2020 суму позики збільшено до 681000,00 грн та встановлено строк повернення позики - 21.11.2020.

Згідно п. 3.2. договору, позика є безпроцентною.

Відповідно до п.5.1 договору, відповідач мав обов`язок повернути позику протягом трьох календарних днів з моменту отримання вимоги позивача, остаточний розрахунок мав бути не пізніше закінчення терміну дії даного договору. Протягом терміну дії договору письмові вимоги позивачем відповідачу не надсилались, позика мала бути повернена остаточно не пізніше, ніж 21.11.2020.

Позика надавалась відповідачу трьома платежами на суми 290000,00 грн, 198000,00 грн, 193000,00 грн. Факт перерахування суми позики на рахунок відповідача підтверджується платіжними дорученнями №1664 від 12.08.2020, №1689 від 11.09.2020 та №1723 від 21.10.2020.

Станом на день подачі позовної заяви відповідач не повернув борг, чим порушив виконання свого зобов`язання.

Відповідно до п. 6.4. договорів позики, за порушення строків повернення позики, позичальник виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми позики за кожен день прострочення, відшкодовує 3% річних та втрати від інфляції.

У зв`язку із простроченням повернення позики, ОСОБА_1 нараховано пеню у розмірі 374064,92 грн, 3% річних у розмірі 43603,00 грн та витрати від інфляції у розмірі 269400,95 грн.

З урахуванням викладеного, позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.03.2023 було відкрито провадження по справі та справу призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

25 травня 2023 року до суду відповідачем подано відзив на позовну заяву. В своєму відзиві відповідач стверджує, що сторони не мали на меті при укладенні даного договору позики повернення наданої суми грошей, адже сума є вкладом в спільну діяльність між позивачем та відповідачем та використана на спільні витрати, а отже вимога про повернення грошей є неправомірною. Просить відмовити в задоволенні позову.

22 червня 2023 року до суду подано відповідь на відзив в якому просить задовольнити позовні вимоги.

30 червня 2023 року до суду подано заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 05.07.2023 справу призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09.08.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, до суду представником відповідача до суду подано заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 11.08.2020 між Приватним акціонерним товариством «Квіти Львова» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до умов п. 1.1. якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1. цього договору, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк.

Згідно п. 2.1. договору, розмір позики становить 290 000,00 грн.

При цьому, зазначена сума позики двічі збільшувалась відповідно до укладених сторонами додаткових угод до договору від 10.09.2020 та від 21.10.2020 , внаслідок чого в загальному суму позики сторонами було збільшено до 681 000,00 грн.

Згідно п. 3.1. договору сума позики вважається переданою від позикодавця до позичальника з моменту зарахування коштів на банківський рахунок позичальника, вказаний у цьому пункті договору.

Сторони умовами п. 3.2. договору також погодили, що позика є безпроцентною та для податкового обліку є поворотною фінансовою допомогою.

Пунктом 4.1. договору визначено, що строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і становить 30 (тридцять) календарних днів. За умовами п. 4.2. договору припинення цього договору не звільняє позичальника від обов`язку повернення позикодавцеві суми позики.

Згідно до п. 5.1. договору позичальник може повертати позикодавцеві позику як однією сумою, так і частинами, розмір яких в сукупності становить суму позики.

Пункт 7.1 договору передбачає, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту зарахування позики на рахунок позичальника.

Відповідно до п. 7.2. договору (в редакції додаткової угоди від 21.10.2020) строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1. цього договору та закінчується 21.11.2020.

Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п. 7.3. договору).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, на виконання умов договору від 11.08.2020 перерахував на рахунок відповідача суму позики у загальному розмірі 681 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №1664 від 12.08.2020 на суму 290 00,00 грн; №1689 від 11.09.2020 на суму 198 000,00 грн; №1723 від 21.10.2020 на суму 193 000,00 грн.

За доводами позивача, ОСОБА_1 не виконано своїх зобов`язань щодо повернення суми позики, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість на суму 681 000,00 грн, що і стало підставою для звернення із позовом до суду.

Крім того, у зв`язку з простроченням повернення позики, позивачем нараховано до стягнення з відповідача пеню у розмірі 374064, 92 грн, 3 % річних у розмірі 43603,00 грн, , втрати від інфляції у розмірі 269400, 95 грн.

Заперечуючи проти задоволення вимог позову, відповідач зазначає, що сторони при укладанні договору не мали на меті повернення наданої суми позики, оскільки така сума вважалась внеском в спільну діяльність та за своєю суттю є інвестиційним вкладом. На підтвердження своєї позиції, відповідач долучив до відзиву на позовну заяву копії електронного листування. Так, за твердженням відповідача, спірний договір позики був укладений з метою приховання справжніх відносин, а саме відносин інвестування (удаваний правочин), а тому до таких відносин мають бути застосовані правила, передбачені ст. 235 Цивільного кодексу України.

Приватне акціонерне товариство «Квіти Львова» у відповіді на відзив зазначає, що надане ОСОБА_1 в матеріали справи електронне листування не є належним доказом, оскільки не містить електронних цифрових підписів посадових осіб позивача, при цьому, не вбачається, що останній брав участь у вказаному листуванні; відповідачем не доведено відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України удаваності укладеного між сторонами договору позики від 11.08.2020.

Частина 1 ст. 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України та ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За своїм змістом договір від 11.08.2020, укладений між позивачем та відповідачем, є договором позики і відповідає вимогам ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що на виконання умов договору, позивач перерахував на користь відповідача за окремими платежами грошові кошти у загальній сумі 681 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №1664 від 12.08.2020; №1689 від 11.09.2020; №1723 від 21.10.2020, призначення платежу яких містить посилання на договір позики від 11.08.2020.

Таким чином, виходячи із положень ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, умов п. 7.1. договору та факту перерахування Приватним акціонерним товариством «Квіти Львова» на рахунок ОСОБА_1 коштів, договір слід вважати таким, що укладений та набрав чинності.

Отже, в силу статей 11, 509 Цивільного кодексу України між сторонами виникли цивільні права і обов`язки (зобов`язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору.

Згідно із ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Сторони у п. 4.1. договору визначили, що строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і становить 30 (тридцять) календарних днів.

За доводами позивача, відповідачем так і не було повернуто грошові кошти у розмірі 681 000,00 грн до закінчення терміну дії договору, тобто до 21.11.2020 (у редакції додаткової угоди від 21.10.2020).

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про те, що граничний строк повернення позики, станом на дату звернення позивача до суду, є таким що настав.

В той же час, відповідач, хоч і не заперечує факту передання на його користь позивачем позики у розмірі 681 000,00 грн, однак вказує, що визначений договором обов`язок із повернення коштів носить виключно формальний характер та сторони не передбачали реального повернення вказаних коштів, оскільки реальною метою їх надання є інвестування у спільну діяльність між сторонами та створення спільного проекту, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено скриншоти електронного листування.

В той же час, позивач заперечує проти прийняття судом вказаного доказу, оскільки надані скриншоти не вважаються офіційним листуванням, оскільки не містять електронного цифрового підпису, не скріплені печаткою Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова», а також не відправлялися із офіційної електронної адреси вказаного товариства.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 Цивільного процесуального кодексу України електронними доказами Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення, відправлені електронною поштою, є електронним доказом.

Частиною 2 ст. 100 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Частиною 3 зазначеної статті встановлено, що учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, в якій учасник справи має право подати електронний доказ (ч. 3 ст. 100 Цивільного процесуального кодексу України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (п. 1 ч. 2 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19).

З огляду на викладене, оскільки позивач не ставить під сумнів відповідність поданих відповідачем скриншотів електронного листування (паперових копій) оригіналу, а також не заперечує факту ведення цього листування, суд бере до уваги вказані докази та оцінює їх у сукупності з іншими доказами у справі.

В той же час, суд критично оцінює твердження відповідача, що надана сума позики фактично не є позикою, а є інвестицією у спільний проект, який передбачається договором простого товариства, а договір позики від 11.08.2020 є удаваним, тобто таким, що укладений з метою приховати справжні відносини.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

За положеннями ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що за удаваним правочином (ст. 235 Цивільного кодексу України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи «в парі» з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням Цивільного кодексу України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і не дійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 925/1199/18.

Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети.

Таким чином, для висновків суду про удаваність правочину, відповідачем має бути доведено, що укладений сторонами договір позики від 11.08.2020 дійсно направлений на приховування іншого правочину, у даному випадку - договору простого товариства, про який йде мова у наданому відповідачем електронному листуванні.

Отже, кінцевою метою відповідача у даному випадку є не стільки зазначення про удаваність укладеного правочину, скільки доведення перед судом справжнього волевиявлення сторін, мети вчинення фактичного правочину та невідповідності такого правочину вимогам законодавства.

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності.

Дослідивши та проаналізувавши умови договору позики від 11.08.2020 та дії сторін, вчинені на його виконання, суд дійшов висновку, що відповідачем належним чином не доведено удаваності вказаного правочину.

Так, сторонами укладено договір позики, у якому обидві сторони погодили, що позика є поворотною фінансовою допомогою (п. 3.2. договору), яку позичальник зобов`язується повернути позикодавцю у визначений цим договором строк. При цьому, договір не містить ні конкретної мети для надання ОСОБА_1 такої позики, ні будь-яких обмежень позичальника щодо розпорядження такими коштами на власний розсуд.

Таким чином, суд доходить висновку, що сторони, виходячи із принципу свободи договору, на власний розсуд погодили умови договору позики від 11.08.2020, у тому числі щодо повернення наданої за цим договором позики, у зв`язку з чим у повній мірі усвідомлювали відповідальність за вчинені дії та настання певних правових наслідків.

В той же час, суд вважає слушними доводи позивача, що надане відповідачем електронне листування не може бути належним доказом існування між сторонами даного спору інших правовідносин, аніж передбачених умовами договору від 11.08.2020, оскільки не вбачається, що згадане листування велося саме з боку Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова». Більше того, із наданих скриншотів електронного листування взагалі не вбачається досягнення домовленості щодо укладення договору простого товариства для розробки спільного проекту, на який посилається відповідач, а також не вбачається мотиву укладання вказаного договору саме Приватним акціонерним товариством «Квіти Львова».

Судом із викладених у наданих ОСОБА_1 суду документах вбачається лише бажання останнього підлаштувати обставини щодо ведення домовленостей між ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо розробки спільного проекту, які сторонами не заперечуються, як підтвердження вчинення сторонами, в цій частині удаваного договору позики.

З урахуванням викладеного, суд відхиляє доводи відповідача щодо удаваності укладеного між сторонами договору позики від 11.08.2020.

Отже, отримавши надані позивачем кошти у загальному розмірі 681 000,00 грн на виконання договору позики від 11.11.2020, у відповідача в силу законодавства та умов вказаного договору виник обов`язок із повернення цих коштів.

Докази повернення грошових коштів на виконання умов договору позики від 11.08.2020 у матеріалах справи відсутні.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, грошові кошти у розмірі 681 000,00 грн відповідачем позивачу не повернено, а також не підтверджено жодними належними та допустимими доказами відсутності обов`язку повернення таких.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 681 000,00 грн підлягає задоволенню в повному обсязі.

Разом з тим, у зв`язку з простроченням повернення позики, позивач нарахував до стягнення з відповідача 374064, 925 грн, 3 % річних у розмірі 43603,00 грн, втрати від інфляції у розмірі 269400,95 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок заявлених до стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає, що такий розрахунок відповідає вимогам законодавства та є арифметично правильним, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 43603,00 грн та втрат від інфляції у розмірі 269400,95 грн підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 374064,92 грн, суд зазначає наступне.

У ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.4. договору сторони визначили, що за порушення строків повернення позики (п. 4.1.) позичальник виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми позики за кожен день прострочення, відшкодовує 3% річних та втрати від інфляції.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені в межах визначеного позивачем періоду, судом встановлено, що такий розрахунок здійснено арифметично вірно, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 374064,92 грн також підлягають задоволенню.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 20521,03 грн.

Керуючись ст. ст. 202, 509, 525, 526, 530, 625-629, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 100, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» до ОСОБА_1 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» () борг у розмірі 681000 (шістсот вісімдесят одна тисяча) гривень 00 копійок, пеню у розмірі 374064 (триста сімдесят чотири тисячі шістдесят чотири) гривень 92 копійок, 3 % річних у розмірі 43603 (сорок три тисячі шістсот три) гривень 00 копійок, втрати від інфляції у розмірі 269400 (двісті шістдесят дев`ять тисяч чотириста) гривень 95 копійок, а всього 1368068 (один мільйон триста шістдесят вісім тисяч шістдесят вісім) гривень 87 копійок.

Стягнути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» () судовий збір у розмірі 20521, 03 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19.10.2023.

Суддя А.М.Анохін