Справа № 158/758/23
Провадження № 2/0158/220/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 жовтня 2023 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Поліщук С.В.,
при секретарі Квач Н.А.,
за участю представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,
представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,-
в с т а н о в и в :
07 березня 2023р. позивач по справі ОСОБА_3 звернувся до Ківерцівського районного суду Волинської області з цивільним позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує, що 11 серпня 2021р. між ним та відповідачем по справі ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачу по справі ОСОБА_4 була надана та останнім отримано від нього в позику грошові кошти в сумі 3300 (три тисячі триста) доларів США, які він зобов`язувався повернути згідно графіку, щомісячними платежами, рівними частинами по 132 долари США з кінцевим терміном повернення до 12 вересня 2023р.
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 08.03.2023 року відкрито загальне позовне провадження у вищевказаній справі та призначено підготовче засідання. Визначено відповідачу строк дя подання відзиву на позовну заяву та роз`яснено положення ч. 1 ст. 193 ЦПК України, що у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов.
29 березня 2023р. представник відповідача по справі ОСОБА_4 адвокат Нестерук Р.В. подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, в обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 27.05.2021р. по 28.07.2021р. ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ПП «Транс-Атлас» на посаді водія автотранспортних засобів. Свої посадові обов`язки останній виконував на транспортному засобі марки «Volkswsgen Crafter», д.н.з. « НОМЕР_1 », який знаходився в користуванні ПП «Транс-Атлас» на підставі договору оренди(найму). 28 липня 2021р. під час виконання трудових обов`язків ОСОБА_4 , керуючи вищевказаним транспортним засобом вчинив ДТП, в результаті чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 20.08.2021р. ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова суду набрала законної сили. Згідно письмової заяви ОСОБА_4 від 28.07.2021р. його було звільнено з посади водія ПП «Транс-Атлас», й тоді ж директор ПП «Транс-Атлас» - ОСОБА_3 та позивач по справі ОСОБА_3 звернулись до нього з вимогою про відшкодування збитків, завданих ДТП, в результаті чого й було укладено оспорюваний договір позики від 11.08.2021р. Кошти за договором позики він від позивача не отримував та вказаний договір був укладений з метою забезпечення виконання ОСОБА_4 іншого зобов`язання, що не обумовлено даним оспорюваним договором. Вказує, що оскільки грошові кошти ОСОБА_4 від ОСОБА_3 не отримував, а отже договір від 11.08.2021р. не був укладений. В даному випадку має місце новація боргу, що мало бути зазначено в умовах оспорюваного договору. Просить відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. Прийняти даний зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом та його задовольнити, визнати договір позики від 11.08.2021р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним, стягнути судові витрати по справі, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 квітня 2023р. зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
19 квітня 2023р. від представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвоката Ольховського М.В. до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Вважає, що зустрічний позов до задоволення не підлягає, оскільки оспорюваний договір позики від 11.08.2021р. підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , умовами якого було зазначено про передачу позикодавцем та отримання позичальником грошових коштів до підписання даного договору. Вказаний договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Просить в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному об`ємі.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 квітня 2023р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовами ОСОБА_3 (а саме 31.07.2023р.) та його представник адвокат Ольховський М.В. позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному об`ємі та показали суду, що 11 серпня 2021р. між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 3300 (три тисячі триста) доларів США, які на момент підписання даного договору отримав ОСОБА_4 та які зобов`язувався повернути позикодавцеві до 12 вересня 2023р. щомісячними платежами згідно графіку. Однак, станом на час звернення до суду з даним позовом ОСОБА_4 позику не повернув. З огляду на вищевказане, просять суд первісний позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3300 (три тисячі триста) доларів США заборгованості за договором позики від 11 серпня 2021 року. Крім того вважають, що зустрічний позов до задоволення не підлягає, оскільки, твердження сторони позивача за зустрічним позовом з приводу того, що має місце новація боргу, про що не зазначено в умовах договору позики та кошти не передавались, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки спірний договір позики від 11.08.2021р. не містить будь-яких відомостей (посилання), що отримані кошти ОСОБА_4 зобов`язаний сплатити як відшкодування збитків за пошкодження транспортного засобу в результаті ДТП. ОСОБА_4 не заперечує факту підписання ним вищевказаного договору позики та не оскаржував вказаний договір до суду протягом усього часу з моменту його укладення. Посилання сторони відповідача за первісним позовом на наявність у ОСОБА_4 зобов`язань по відшкодуванню збитків заподіяних в результаті ДТП жодним чином не впливає на його зобов`язання за договором позики від 11.08.2021 року. Вказує, що саме ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_3 про надання в позику грошових коштів. Просять первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити.
Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 та його представник адвокат Нестерук Р.В. в судовому засіданні 23.05.2023р. первісний позов не визнали, показав суду, що ОСОБА_4 з 27.05.2021р. по 28.07.2021р. перебував у трудових відносинах із ПП «Транс-Атлас» та працював на посаді водія автотранспортних засобів. Під час виконання своїх трудових обов`язків, 28 липня 2021р. ОСОБА_4 на транспортному засобі належному ПП «Транс-Атлас» потрапив в ДТП внаслідок чого транспортний засіб марки «Volkswsgen Crafter», д.н.з. « НОМЕР_1 » зазнав механічних пошкоджень. З метою відшкодування завданих збитків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійшли взаємної згоди щодо розміру та строків такого відшкодування, уклавши договір позики грошових коштів в розмірі 3300 (три тисячі триста) доларів США від 11 серпня 2021р., які ОСОБА_4 фактично не отримував, а отже договір позики за таких умов не був укладений. В даному випадку має місце новація боргу, про що не зазначено в умовах вказаного договору. Крім того ОСОБА_4 , будучи допитаний як свідок показав суду, що завдані з його вини збитки за пошкодження транспортного засобу ні роботодавцю, ні власнику транспортного засобу він не відшкодував. Договір позики від 11.08.2021р. укладений між ним та ОСОБА_6 він підписував без будь-якого примусу та був обізнаний з умовами договору. Оскільки підставою виникнення у ОСОБА_4 грошового зобов`язання є відшкодування збитків спричинених ДТП, а не за договором позики, просять в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити та стягнути судові витрати по справі.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 показав суду, що йому відомо, що ОСОБА_4 вчинив ДТП в результаті чого був пошкоджений транспортний засіб належний ПП «Транс-Атлас». Вказав, що йому також відомо, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 мав сплатити ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 3300 (три тисячі триста) доларів США. Під час укладення даного договору він присутній не був. Вказує, що як на момент підписання договору так і до його підписання ОСОБА_4 грошові кошти не передавались.
Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, кожного зокрема, дослідивши надані письмові докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 п. 1, ч. 2 ст. 76, ч. ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що згідно копії договору б/н від 11.08.2021р., оригінал якого оглянуто в судовому засіданні, позивач за первісним позовом ОСОБА_3 (позикодавець) та відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 (позичальник) уклали вказаний договір, згідно п.1 якого позикодавець надав у позику позичальнику грошові кошти в сумі 3300 (три тисячі триста) доларів США, які останній отримав до підписання цього договору та згідно п. 2 даного договору, зобов`язувався повернути позикодавцеві згідно графіку, щомісячними платежами з кінцевим терміном повернення боргу у строк до 12 вересня 2023 року. Вказаний договір підписаний обома його сторонами, що й не заперечувалось в судовому засіданні сторонами по справі (а.с. 6-7, 102).
Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 та його представник адвокат Ольховський М.В. вказують, що відповідач ОСОБА_4 кошти в обумовлені строки не повернув, добровільно повертати борг відмовляється, а відтак наявні підстави для стягнення коштів за договором позики в примусовому порядку.
Сторона відповідача за первісним позовом вказувала на те, що фактично кошти згідно договору позики відповідачем отримані не були, між сторонами відсутні боргові зобов`язання, договір позики був укладений з метою відшкодування збитків завданих ПП «Транс - Атлас» в результаті пошкодження транспортного засобу, яким керував ОСОБА_4 на момент ДТП, а відтак первісний позов є безпідставним та наявні підстави для задоволення зустрічного та визнання спірного договору недійсним.
Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог за первісним позовом суд бере до уваги наступне.
За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України).
Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10.05.2018р. (справа №448/269/16, провадження №61-5621св18).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Як передбачено ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно із ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Суд, дослідивши в судовому засіданні оригінал договору позики від 11.08.2021р. укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , надає оцінку поясненням сторін та їх представників у судовому засіданні, дійшов висновку, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини з вищевказаного договору позики.
Зі змісту вищевказаного договору позики від 11.08.2021р. вбачається, що позикодавець ОСОБА_3 виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику ОСОБА_4 у борг грошові кошти в розмірі 3 300 доларів США, а останній їх отримав, однак своїх зобов`язань щодо повернення боргу позичальник не виконав.
Суд вважає, що вищевказаний договір позики містить усі його елементи, а саме дату його складання, отримання грошових коштів (в борг) в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення. Вказаний договір підписаний сторонами. З умовами даного договору був ознайомлений позичальник, що й не заперечив в судовому засіданні.
ОСОБА_4 , будучи повнолітньою дієздатною особою, мав чітко усвідомлювати правові наслідки укладення договору позики про отримання у борг грошових коштів.
Стороною відповідача за первісним позовом не спростовано обґрунтування позовних вимог, не надано суду жодних доказів щодо сплати боргу за вказаним договором позики.
В частині зустрічного позову суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Так, згідно з частиною першою п`ятою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики, позивач та його представник за зустрічним позовом як на підстави позову посилалися на ту обставину, що вказаний договір позики був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з метою відшкодування збитків за пошкодження належного ПП «Транс - Атлас» транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN CRAFTER», д.н.з. « НОМЕР_1 » в результаті ДТП і грошові кошти за вказаним договором позики ОСОБА_4 від ОСОБА_3 не отримував, тобто має місце новація боргу про що мало бути зазначено в умовах оспорюваного договору.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК 435-15 необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.
Судом під час розгляду даної справи не встановлено будь-яких обставин, передбачених ст. 203 ЦК України, які б могли свідчити, що договір позики, який був укладений між сторонами, є недійсним.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто суд в кожному конкретному випадку має виходити з презумпції дійсності правочину, якщо не встановлено зворотне.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).
Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Враховуючи вищевикладене, суд не бере до уваги показання ОСОБА_4 , які він дав будучи допитаний як свідок та свідка ОСОБА_7 щодо факту неотримання позичальником грошових коштів за договором позики.
До такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 13 вересня 2023 року у справі №369/7355/21, провадження №61-992св23.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним, проте це має місце лише у тому випадку, якщо договір був підписаний між сторонами, але не відбулася фактична передача грошей.
Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.
Заперечуючи проти зустрічних позовних вимог сторона відповідача за зустрічним позовом вказувала на фактичне отримання позивачем в борг коштів, та відсутність доказів недійсності правочину.
Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження.
Окремо суд звертає увагу на те, що з часу укладення між сторонами договору позики, яка була оформлена письмовим договором, позивачем за зустрічним позовом не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, фактично зустрічні вимоги були пред`явлені лише після подачі до суду позову про стягнення боргу за договором позики, а відтак посилання відповідача за зустрічним позовом на те, що пред`явлені зустрічні позовні вимоги свідчать про небажання позивача за зустрічним позовом виконати зобов`язання за оспорюваним договором позики є слушними та такими, що заслуговують на увагу.
Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Щодо твердження сторони позивача за зустрічним позовом з приводу новації боргу, суд зазначає наступне.
Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.
Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.
Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики; дійсність первинного зобов`язання.
Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №340/385/17 (провадження №14-495цс19).
Згідно із вимогами статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов`язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 ЦК України).
Договір позики від 11.08.2021р. не містить жодних посилань на первинні договірні зобов`язання, які припиняються.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України ті обставини на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, наявність підстав з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити.
З огляду на викладене, суд вважає, що наявні підстави для задоволення первісного позову та стягнення із відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 11.08.2021 року, в зв`язку з чим первісні позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки судом позовні вимоги за первісним позовом задоволено, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1206 грн. 48 коп., який був сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду.
Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з правилами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.
Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, заяв, запитів, клопотань, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача за первісним позовом було подано до суду наступні документи: копію договору про надання правової допомоги від 27 лютого 2023 року, укладеного між ОСОБА_3 та адвокатом Ольховським М.В., квитанцію до прибуткового касового ордеру №12 від 27 лютого 2023 року.
В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 слід залишити за позивачем за зустрічним позовом по фактично понесеним.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 203, 204, 215, 218, 525, 526, 530, 604, 610, 626-628, 631, 638, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 16, 76-78, 81, 89, 95, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
Первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3300 (три тисячі триста) доларів США заборгованості за договором позики від 11 серпня 2021 року.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1206 (одна тисяча двісті шість) грн. 48 коп.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Ківерцівський районний суд Волинської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач ОСОБА_3 , житель АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

представник позивача адвокат Ольховський Микола Вікторович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №616 від 15.02.2012р., юридична адреса: м. Луцьк, вул. Даргомижського, 7, офіс 308 Волинської області;

відповідач ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

представник відповідача адвокат Нестерук Роман Васильович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №700 від 01.08.2012р., юридична адреса: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення складено 10 жовтня 2023 року.

Суддя Ківерцівського районного суду С.В.Поліщук