Єдиний унікальний номер справи: 490/3905/22
Номер провадження:22-ц/812/1091/23 Головуючий у першій інстанції Шолох Л.М.
Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

16 жовтня 2023 року м. Миколаїв справа № 490/3905/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю: стягувача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану в її інтересах адвокатом Титаренком Юрієм Олександровичем, на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2023 року, постановлену у складі головуючого судді Шолох Л.М., в приміщенні того ж суду, за скаргою ОСОБА_2 на постанову державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),-

встановив:

20 квітня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Центральний ВДВС) - , яку обґрунтовувала наступним.

В провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визначення місця проживанні малолітньої дитини та стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2023 року задоволено частково заяву ОСОБА_1 про забезпечення його позову.

Зобов`язано ОСОБА_2 повертати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьку ОСОБА_1 не пізніше 07 год. 30 хв. кожного понеділка та не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , в тому числі і за місцем проживання батька (окрім кожної суботи та неділі кожного місяця).

Державним виконавцем Центрального ВДВС Ткаченко М.П. постановою від 29 березня 2023 року відкрито виконавче провадження №71423209 щодо негайного виконання скаржником ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2023 року.

03 квітня 2023 року державним виконавцем винесено постанову про накладення на ОСОБА_2 штрафу у розмірі 1700 грн у зв`язку з невиконанням ухвали суду.

10 квітня 2023 року державним виконавцем винесено ще одну постанову про накладення на ОСОБА_2 штрафу у подвійному розмірі в розмірі 3400 грн.

Заявник вказувала, що положеннями ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», якими керувався державний виконавець при винесенні постанови не встановлена можливість накладення на боржника повторно штрафу у цій категорії виконавчих проваджень, в діях ОСОБА_2 не вбачається повторності невиконання судового рішення, дії державного виконавця про накладення штрафу в розмірі 3400 грн є протиправними та порушують її права та свободи.

Посилаючись на викладене ОСОБА_2 просила визнати незаконними та протиправними дії державного виконавця Центрального ВДВС з накладення на неї штрафу розмірі 3400грн у виконавчому провадженні №71423209 та визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Центрального ВДВС від 10 квітня 2023 року про накладення штрафу.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2023 року у задоволені скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що станом на день винесення державним виконавцем постанови про накладення штрафу - 10 квітня 2023 року ОСОБА_2 не було виконано судове рішення від 28 березня 2023 року, а тому відсутні підстави для скасування постанови державного виконавця.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Титаренко Ю.О. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2023 року та постановити нову, якою задовольнити скаргу ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що зі змісту постанови державного виконавця від 10 квітня 2023року про накладення штрафу не вбачається в діях ОСОБА_2 повторності невиконання судового рішення, про що також свідчить і скасування Центральним районним судом м. Миколаєва постанови державного виконавця від 03 квітня 2023 року про накладення штрафу в розмірі 1700 грн. Зазначені доводи скарги судом першої інстанції залишені поза увагою і їм не надана жодна оцінка, натомість суд обмежився лише посиланням на обізнаність ОСОБА_2 щодо ухвали про забезпечення позову, не вказавши на яких підставах на ОСОБА_2 було накладено повторно штраф і чому перевищення його розміру відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Відзиву на апеляційну скаргу Центральним ВДВС не подано.

Від представника заявника ОСОБА_2 адвоката Титаренка Ю.А. надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Центральний ВДВС в суд свого представника не направив, про причини неявки не повідомив, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення стягувача, дослідивши докази по справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2023 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову. Зобов`язано ОСОБА_2 повертати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьку ОСОБА_1 не пізніше 07 год. 30 хв. кожного понеділка та не чинити йому перешкод у спілкуванні з малолітнім сином в тому числі і за місцем проживання батька (окрім кожної суботи та неділі кожного місяця).

Чинним законодавством визначено, що ухвали суду про забезпечення позову виконуються негайно, їх оскарження не перешкоджає їх виконанню.

Оскільки на час здійснення виконавчого провадження № 71423209, ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2023 року про забезпечення позову скасована не була, то відповідно до частини одинадцятої статті 153 ЦПК України підлягала виконанню.

Постановою державного виконавця Центрального ВДВС від 29 березня 2023 року відкрито виконавче провадження з виконання цієї ухвали № 71423209.

30 березня 2023 року копію цієї постанови направлено на адресу ОСОБА_2 , яку вона отримала 07 квітня 2023 року.

31 березня 2023 року державним виконавцем складено вимогу на адресу ОСОБА_2 про необхідність виконання ухвали суду від 28 березня 2023 року.

03 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав заяву про те, що ОСОБА_2 станом на 03 квітня 2023 року не виконала ухвалу суду від 28 березня 2023 року.

Цього ж дня, 03 квітня 2023 року державним виконавцем складено акт про невиконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2023 року.

Постановою державного виконавця Центрального ВДВС від 03 квітня 2023 року на ОСОБА_2 накладено штраф на користь держави у розмірі 1 700 грн за невиконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2023 року.

Актом державного виконавця від 10 квітня 2023 року встановлено, що станом на 10 квітня 2023 року боржник ОСОБА_2 не виконала ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2023 року про забезпечення позову.

Постановою державного виконавця Центрального ВДВС від 10 квітня 2023 року на ОСОБА_2 за невиконання рішення суду накладено штраф на користь держави у розмірі 3400 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2023 року постанову державного виконавця Центрального ВДВС від 03 квітня 2023 року про накладення на ОСОБА_2 штрафу у розмірі 1700 грн скасовано.

У цій справі ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою в порядку оскарження постанови державного виконавця про накладення штрафу.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження (далі Закону) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною другою статті 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Суд встановив, що постановою державного виконавця від 10 квітня 2023 року на боржника ОСОБА_2 за невиконання нею судового рішення від 28 березня 2023 року накладено штраф на користь держави у розмірі 3 400 грн.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18, провадження № 14-580цс19, зазначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 2610/27695/2012, провадження № 14-37цс21, викладено правовий висновок, що скарга на постанову державного виконавця про накладення штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки така постанова не є постановою про накладення штрафу в розумінні частини другої статті 63 Закону, яка підлягає оскарженню до суду в порядку, визначеному частиною другою статті 74 цього Закону, тобто в порядку адміністративного судочинства.

Щодо оскарження постанов виконавців про стягнення інших штрафів, не пов`язаних з наявною заборгованістю зі сплати аліментів, зазначено, що такі скарги розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Поняття штрафу, вжите у частині другій статті 74 Закону, стосується випадків покладення відповідальності на боржника за невиконання рішення, і його стягнення проводиться на користь держави, тому вимоги щодо оскарження підстав накладення таких штрафів розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.

Верховний Суд виходить з того, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Законом справи про оскарження постанов виконавців про стягнення штрафів віднесено до розгляду адміністративного суду.

Згідно зі статтею 74 Закону юрисдикція спорів щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, а також суб`єктів їх видання.

За правилами адміністративного судочинства оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби, у тому числі постанов державного виконавця про стягнення штрафів.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 липня 2019 року у справі № 879/2/18, провадження № А/9901/8/19, від 03 березня 2020 року у справі № 850/8/19, провадження № А/9901/19, № А/9901/274/19, від 20 квітня 2021 року у справі № 850/1/20, провадження № А/9901/5/21, від 08 червня 2022 року у справі №758/15223/17, провадження № 61-15712св20.

Отже, постанова державного виконавця про накладення штрафу на боржника, з якими останній не погоджується, може бути оскаржена ним до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом, а не шляхом подання скарги на дії виконавця в порядку цивільного судочинства.

Проте, розглянувши дану справу в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув.

Частиною 1 ст. 377 ЦПК України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції за вказаних вище обставин, приходить до висновку про скасування ухвали суду першої інстанції із закриттям провадження в справі, з підстав того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд апеляційної інстанції роз`яснює ОСОБА_2 , що вона не позбавлена права звернутись до адміністративного суду в порядку, передбаченому законом, щодо оскарження постанов про накладення на неї штрафу.

Згідно частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

З огляду на прийняте колегією суддів рішення про закриття на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України провадження у даній справі, скаржнику відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України належить роз`яснити його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Миколаївського апеляційного суду із заявою про направлення справи до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Керуючись статтями 255, 256, 374, 377, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в її інтересах адвокатом Титаренком Юрієм Олександровичем задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2022 року скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії та постанову державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про накладення штрафу - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_2 право звернутися протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови до Миколаївського апеляційного суду із заявою про направлення справи до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року.