Провадження №2/521/3076/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Тополевої Ю.В.,

за участю секретаря Бодрухіної К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, встановлення факту проживання, -

ВСТАНОВИВ:

20 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, яку в подальшому ухвалою суду від 07 вересня 2023 року було замінено на Хаджибейську районну адміністрацію Одеської міської ради, в якому просила визнати за нею право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , житловою площею 26,8 кв. м., загальною площею 42,9 кв. м. та встановити факт проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 з липня 2015 року разом із ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтований наступними обставинами. З липня 2015 року позивач проживає однією сім`єю зі своїм племінником - ОСОБА_2 у спірній квартирі. ОСОБА_2 був наймачем вказаної квартири з ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьки ОСОБА_2 померли, та позивач, як рідна тітка ОСОБА_2 почала проживати з ним однією сім`єю за адресою його реєстрації у спірній квартирі, вести спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Позивач, з метою переоформлення особового рахунку на своє ім`я звернулась до КП ЖКС «Черьомушки», де їй роз`яснили, що це питання є компетенцією відповідача. В усній формі позивачу в Хаджибейській районній адміністрації Одеської міської ради відмовили в переоформленні особового рахунку на її ім`я в зв`язку із відсутністю реєстрації в спірній квартирі та порекомендували звернутися до суду для вирішення цього питання.

Представник позивачау відкритому судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради у відкритому судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначивши, що позивачем не доведено відсутність у неї на праві власності іншого житла.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши позовну заяву, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини.

ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 2007 року, що підтверджується копією паспорта громадянина України ( а. с. 24).

ОСОБА_1 є рідною тіткою ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи ( а. с. 12-16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 (а. с. 18).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що з 2015 року проживала разом із ОСОБА_2 у спірній квартирі, та продовжує проживати вже після смерті племінника. Іншого житла, придатного для проживання, не має.

Із акту про спільне проживання, складеного 17 березня 2023 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 сумісно з ОСОБА_2 (по день його смерті) постійно проживала та вела спільне господарство ОСОБА_1 та продовжує проживати по теперішній час (а. с. 10).

Із довідки КП ЖКС «Черьомушки» від 20.03.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 вела спільне господарство з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 з липня 2015 року та мешкає по теперішній час (а. с. 9).

Вказані обставини були підтверджені у відкритому судовому засіданні показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які показали, що ОСОБА_1 постійно проживала із племінником та вела спільний побут у спірній квартирі з 2015 року.

Для вирішення питання щодо переоформлення особового рахунку та укладення договору найму жилого приміщення із нею ОСОБА_1 звернулася до відповідача, однак отримала відмову у вчинені вказаних дій в зв`язку із відсутністю реєстрації місця проживання у вказаному житловому приміщенні.

Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з частиною першою статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (стаття 107 ЖК Української РСР).

За нормами статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Вирішуючи спір на користь позивача, суд враховує порядок вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру, також те, що це приміщення є постійним та єдиним місцем проживання позивача, ведення позивачем разом із наймачем спільного господарства, враховує тривалість часу проживання у цьому жилому приміщенні.

Судом встановлено, що позивач тривалий час постійно проживає у квартирі, наймачем якої був її племінник, має тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, інформації щодо іншого постійного місця проживання матеріали справи не місять.

Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Судом встановлено, що позивач постійно проживала у спірній квартирі з 2015 року, іншого місця проживання у неї немає.

Відповідач не надав належні та допустимі докази на спростування тверджень позивача щодо відсутності іншого місця проживання та можливості проживати за місцем реєстрації позивача.

Суд зауважує, що відсутність реєстрації місця проживання сама по собі не свідчить про те, що позивач не набула права користування жилим приміщенням, так як за обставинами справи безспірно встановлено, що позивач вселилася в жиле приміщення як член сім`ї наймача, набула рівного з наймачем права користування жилим приміщенням.

Суд зазначає, що згідно із встановленими обставинами у цій справі, спірна квартира є житлом позивача у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 9, 61, 64, 65, 106, 107 ЖК УРСР, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 267, 268, 280-285 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, встановлення факту проживання - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, 10.06.2002 року, право користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв. м. та житловою площею 26,8 кв. м.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, 10.06.2002 року, в квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв. м. та житловою площею 26,8 кв. м. з липня 2015 року по день смерті - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення виготовлено 06 жовтня 2023 року.

Суддя: Ю.В. Тополева