Справа №345/3160/22
Провадження № 2/345/54/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.09.2023 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Якиміва Р.В.

секретаря судового засідання Гладенької Л.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Калуської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки в розмірі орендної плати за землю в сумі 333 183, 08 грн. за період з 01.01.2020 по 01.02.2022 ,

за участю представника позивача Бреславської М.М.,

відповідача ОСОБА_1

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки в розмірі орендної плати за землю в сумі 333 183, 08 грн. за період з 01.01.2020 по 01.02.2022, посилаючись на те, що на підставі рішення Калуської міської ради від 23.01.2002 № 643 з ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі №29/01-22 зареєстрований 21.03.2002 , згідно якого йому надано в оренду земельну ділянку площею 0,2610 га на АДРЕСА_1 до 23.01.2005 року для розміщення станції технічного обслуговування автомобілів та стоянки автомобілів. Рішенням Калуської міської ради від 21.07.2005 № 764 продовжено термін оренди вказаної земельної ділянки до 21.07.2008. Відповідно до рішення Калуської міської ради від 09.07.2008 № 644 термін оренди продовжено до 08.07.2011. В подальшому на підставі додаткових угод до зазначеного договору оренди землі не укладено, право оренди земельної ділянки не зареєстровано. Вказану земельну ділянку відповідач використовує у власних потребах як власник нерухомого майна на якій воно знаходиться. При цьому , договір оренди даної земельної ділянки укладено з ОСОБА_1 28.01.2022 року . Право оренди земельної ділянки зареєстровано 02.02.2022. Таким чином з 01.01.2020 року по 01.02.2022 року відповідач використовував вказану земельну ділянку без достатньої правової підстави. Розмір недоотриманої орендної плати за період з 01.01.2020 по 01.02.2022 за фактичне використання земельної ділянки становить - 333183, 08 грн.. Вказана сума є безпідставно набутим майном , яке підлягає стягненню на користь позивача.

Представник позивача в судовому засіданні вказала, що відповідачем добровільно відшкодовано безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки в розмірі орендної плати за землю в сумі 301668,19 грн. за період з 01.01.2020 по 01.02.2022. Зважаючи на це просить суд стягнути з відповідача решту несплаченої суми безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки в розмірі 31514,89 грн., атакож стягнути з відповідача судовий збір.

Від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позов згідно якого він позов не визнає, а в його задоволенні просить відмовити. Зазначає, що Калуська міська рада створила для нього умови за яких він не міг правомірно користуватися спірною земельною ділянкою, вважає, що шкоду заподіяно не з його вини. При цьому, ним погашено суму боргу на суму 301668,19 грн. Крім того, на частину орендованої ним земельної ділянки існує сервітут, згідно якого співкористувачем спірної земельної ділянки площею 144 м.кв. є ПП «Модуль» та в період заявлених позовних вимог з 01.01.2020 по 01.02.2022 сплатив кошти в сумі 18 476, 50 грн.. Крім того, згідно ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) внесено зміни в Податковий кодекс України, згідно яких не нараховується та не сплачується за період з 1 березня по 31 березня 2020 року плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, та використовуються ними в господарській діяльності. При цьому платники плати за землю (крім фізичних осіб), які відповідно до пункту 286.2 статті 286 цього Кодексу подали податкову декларацію, мають право подати уточнюючу податкову декларацію, в якій відобразити зміни податкового зобов`язання із сплати плати за землю за податковий період березень 2020 року. На підставі наведеного в розрахунок боргу не слід включати кошти в розмірі місячного платежу за березень місяць 2020 року який дорівнює 13211,87 грн.. На підставі наведеного вважає позов безпідставним та просить відмовити у його задоволенні.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов в частині стягнення з відповідача несплаченої суми безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки за період з 01.01.2020 по 01.02.2022 в розмірі 31514,89 грн., так як в решті борг відповідачем погашено добровільно та судовий збір по справі. Крім цього, пояснення відповідача про існування сервітуту на частину спірної земельної ділянки та на те, що в період з 1 березня по 31 березня 2020 року він був звільнений від орендної плати за землю не заслуговує на увагу, оскільки звільнення від сплати орендної плати поширюється на платників плати за за землю, які подали відповідну податкову декларацію. Вказану земельну ділянку відповідач використовував без правовстановлюючих документів.

В судовому засіданні відповідач позову не визнав та пояснив, що вимога позивача щодо стягнення з нього безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки за період з 01.01.2020 по 01.02.2022 в розмірі 31514,89 грн. є безпідставною, оскільки на частину орендованої ним земельної ділянки існує сервітут, згідно якого співкористувачем спірної земельної ділянки площею 144 м.кв. є ПП «Модуль» та в період заявлених позовних вимог з 01.01.2020 по 01.02.2022 сплатив кошти в сумі 18 476, 50 грн.. Крім того, згідно ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) внесено зміни в Податковий кодекс України, згідно яких не нараховується та не сплачується за період з 1 березня по 31 березня 2020 року плата за землю. На підставі наведеного в розрахунок боргу не слід включати кошти в розмірі місячного платежу за березень місяць 2020 року який дорівнює 13211,87 грн.. На підставі наведеного вважає позов безпідставним та просить відмовити у його задоволенні.

Дослідивши обставини справи та перевіривши наявні у справі докази суд дійшов наступних висновків.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що згідно рішення Калуської міської ради від 23.01.2002 № 643 з ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі №29/01-22 зареєстрований 21.03.2002 , згідно якого йому надано в оренду земельну ділянку площею 0,2610 га на АДРЕСА_1 до 23.01.2005 року для розміщення станції технічного обслуговування автомобілів та стоянки автомобілів (а.с.12,13).

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Калуської міської ради від 21.07.2005 № 764 продовжено термін оренди вказаної земельної ділянки до 21.07.2008. Відповідно до рішення Калуської міської ради від 09.07.2008 № 644 термін оренди продовжено до 08.07.2011.

В подальшому на підставі додаткових угод до зазначеного договору оренди землі не укладено, право оренди земельної ділянки не зареєстровано.

Спірну земельну ділянку відповідач використовував у власних потребах як власник нерухомого майна на якій воно знаходиться (а.с.8).

При цьому , договір оренди даної земельної ділянки укладено з ОСОБА_1 28.01.2022 року (а.с.14-15).

Право оренди земельної ділянки зареєстровано 02.02.2022. Таким чином з 01.01.2020 року по 01.02.2022 року відповідач використовував вказану земельну ділянку без достатньої правової підстави.

Розмір недоотриманої орендної плати за період з 01.01.2020 по 01.02.2022 за фактичне використання земельної ділянки становить - 333183, 08 грн. (а.с.26).

Суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування й органи державної влади (ч. 2 ст. 2 ЗК України).

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду, зокрема, громадянам та юридичним особам України (ч. 2 ст. 93 ЗК України).

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу (ч. 3 ст. 124 ЗК України).

Згідно зі ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.

За змістом статей 122,123,124 Земельного кодексу України селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положеннями ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" ч. 1ї ст. 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом вказаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Водночас предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу Україниє відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

За змістом Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

При цьому згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Аналогічний правовий висновок викладено в ряді постановах Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна.

Фактичний користувач земельної ділянки ОСОБА_1 , який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

З урахуванням вимог чинного законодавства України саме на землекористувача покладається обов`язок вчинення певних дій з виготовлення та погодження технічної документації із землеустрою і подальшого звернення до уповноваженого органу - територіального органу Держземагентства із заявою про державну реєстрацію земельної ділянки, після чого їй присвоюється кадастровий номер (який є істотною умовою договору оренди землі).

Судом встановлено, що відповідач користувалися земельною ділянкою, за відсутності оформленого відповідно до вимог чинного законодавства права користування цією земельною ділянкою.

За період з 01.01.2020 по 01.02.2022 ОСОБА_1 використовує земельну ділянку на якій розміщено його нерухоме майно.

Калуською міською радою проведено розрахунок суми боргу за користування землею, відповідно до якого сума безпідставно збережених коштів ОСОБА_1 за використання земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1 за період з 01.01.2020 по 01.02.2022 за фактичне використання земельної ділянки становить - 333183, 08 грн. (а.с.26).

Відповідач з таким розрахунком погодився частково, та добровільно ним погашено суму боргу на суму 301668,19 грн. (а.с.153,159).

Судом встановлено, що відповідач, користується спірною земельною ділянкою не будучи її власником. При цьому, на частину вказаної орендованої земельної ділянки встановлено оплатний сервітут на земельній ділянці, площею 0,0146 га з ПП «Модуль» від 31.09.2019 року та внесено у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, як реєстрація прав та обтяжень даної земельної ділянки від 13.05.2019 року (а.с.6-7).

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦПК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч.1 ст.403 ЦПК Українисервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Частина 1 ст. 404 ЦПК Українивстановлює способи встановлення, в тому числі, можливостей земельного сервітуту, серед яких: право проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Крім того, за приписами ч.2 ст. ст. 404 ЦПК України, особа має право вимагати встановлення земельного сервітуту не лише від власника іншої земельної ділянки, а й від володільця.

Відповідно до вимог ст.98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

У відповідності до довідки фінансового управління Калуської міської ради від 26.12.2022 року надходження коштів від ПП «Модуль» за період з 01.01.2020 по 01.02.2022 становить 18476,5 грн. (а.с.97).

Судом встановлено, що 18.03.2020 року набрав чинності Закон України від 17.03.2020 № 533-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (СОУГО-19)», яким, зокрема, внесені зміни до порядку нарахування та сплати плати за землю.

Підрозділ 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України доповнено новим п. 52-4, згідно з яким за період з 01.03.2020 року по 30.04.2020 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, та використовуються ними в господарській діяльності. Разом з тим, нормами вказаного вище закону визначено, що платники плати за землю (крім фізичних осіб), які відповідно до пункту 286.2 статті 286 ПК України подали податкову декларацію із плати за землю, мають право подати уточнюючу податкову декларацію, в якій відобразити зміни податкового зобов`язання із сплати плати за землю за відповідні місяці.02.04.2020 року згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОУГО-19)» № 540-ІХ змінено п. 52-4 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України щодо плати за землю, а саме не нараховується та не сплачується за період з 1 березня по 31 березня 2020 року плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, та використовуються ними в господарській діяльності. При цьому платники плати за землю (крім фізичних осіб), які відповідно до пункту 286.2 статті 286 цього Кодексу подали податкову декларацію, мають право подати уточнюючу податкову декларацію, в якій відобразити зміни податкового зобов`язання із сплати плати за землю за податковий період березень 2020 року.

Враховуючи дану обставину, суд приходить до висновку, що в розрахунок боргу не слід включати кошти в розмірі місячного платежу за березень місяць 2020 року який дорівнює 13211,87 грн..

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, беручи до уваги, що позивачем не доведено факту безпідставного набуття або збереження відповідачем коштів позивача в сумі 31 514,89 грн., суд дійшов висновку, що в задоволенні позову про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати необхідно відмовити.

У порядку ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, ст.1212 ЦК України, ст.ст. 120, 125, 152, 156, 206ЗК України та керуючись ст.ст. 141, 259, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позову Калуської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки в розмірі орендної плати за землю в сумі 31 514,89 грн. за період з 01.01.2020 по 01.02.2022.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення складено 06.10.2023.

Суддя