КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у складі судді Горбенко Н.О.,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася у суд із заявою в якій просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) батька, але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини неповнолітнього віку, судові витрати покласти на боржника.

27 серпня 2019 року Святошинським районним судом м. Києва з урахуванням ухвали того ж суду від 26 вересня 2019 року видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) батька, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 09 серпня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття.

До Святошинського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати виконавчий документ - судовий наказ №759/14661/19 від 27 серпня 2019 року, виданий Святошинським районним судом м. Києва таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що згідно ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий напис, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його обов`язок боржника відсутній повністю або частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Зазначає, що висновок суду про те що, боржник не надав актуальних документів про стан виконавчого провадження не відповідає дійсності, оскільки скаржником було надано постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 29 липня 2021 року ВП№60026535, відповідно до якої припинено чинність постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника, накладене постановою державного виконавця №60026535 від 01 червня 2020 року та постановлено стягувати аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (Зменшення розміру стягнення як раз і відбулося у зв`язку з досягненням старшим сином ОСОБА_5 повноліття).

Вказує, якщо суд першої інстанції вважав, що стан виконавчого провадження №60026535 має значення для правильного вирішення даної справи, він, забезпечуючи повне та всебічне з`ясування обставин справи, міг отримати цю інформацію, яка є публічною та загальнодоступною, за номером виконавчого провадження з офіційного джерела - АСВП та скористатися нею.

Зазначено, що обставини, які стали підставою для видачі судового наказу від 27 червня 2019 року в частині стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання молодшого сина ОСОБА_4 , а саме - його проживання після розлучення батьків разом з матір`ю - ніколи не існували. Тобто, на момент видачі судового наказу - не існувало самої матеріальної передумови для стягнення аліментів на утримання молодшого сина з батька на користь матері.

Зазначає, що судовий наказ від 27 серпня 2019 року, який хоч і був виданий у відповідності до вимог ЦПК України, повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з встановленням судами у іншій справі того, що обставини, які слугували матеріально-правовими підставами для видачі такого наказу (проживання молодшого сина з матір`ю) взагалі ніколи не існували. Тому, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню є хибним і протиправним та не ґрунтується на дійсних обставинах справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1 та його представника адвоката Солода Р.В., які просили апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час якого, судом повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд справи за їх відсутності.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, колегія суддів враховує, що станом на день розгляду справи, старший син ОСОБА_5 , уже є повнолітнім, з огляду на що апеляційну скаргу ОСОБА_1 буде переглянуто лише в частині визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню в частині молодшого сина ОСОБА_4 , який проживає з ним. Ухвала суду першої інстанції в іншій частині не переглядається.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як убачається зі справи, 27 серпня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) батька, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 09 серпня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 14).

Встановлено, ОСОБА_1 у березні 2021 року уже звертався у суд із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню посилаючись на те, що в провадження Святошинського районного суду м. Києва перебуває справа № 759/13437/19 за позовом ОСОБА_2 про визначення місця проживання сина ОСОБА_4 з матір`ю, який після розірвання шлюбу залишився проживати з батьком ОСОБА_1 .

Між тим, заява була залишена без задоволення ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року, яка залишена без змін апеляційною інстанцією.

Відповідно до частини третьої ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною другою ст. 160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Саме такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Враховуючи імперативні приписи ст. 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення статті 432 ЦПК України визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав, тобто є процедурною нормою, що врегульовує правовідносини між боржником і стягувачем на стадії виконання рішення.

Так, ОСОБА_1 заявляючи вимогу про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, посилається на те, що молодший син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає разом з ним після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , а тому були відсутні будь-які підстави до стягнення з нього аліментів на утримання дитини.

На підтвердження вказаної обставин позивач послався на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року у справі № 759/13437/19, яке залишено без змін апеляційною інстанцією та набрало законної сили 05 жовтня 2021 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання їх спільного сина ОСОБА_4 з матір`ю, яке ухвалено з урахуванням думки дитини про проживання з батьком (а.с. 158).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, вищезазначеними судовими рішеннями у справі № 759/13437/19 преюдиційно встановлено факт проживання сина ОСОБА_4 з батьком, що не підлягає доказуванню відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, а отже й виключає підставу для сплати аліментів за судовим наказом від 27 серпня 2019 року.

У частині першій статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", частині четвертій статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, у рішенні ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також у рішенні ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової визначеності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Посилання районного суду на те, що оскільки рішення у справі про визначення місця проживання дитини з матір`ю датовані 2020 та 2021 роком, а отже є об`єктивні сумніви вважати, що дитина продовжує проживати разом із батьком, оскільки жодного доказу проживання сина з ним, окрім рішень суду першої та апеляційної інстанції, надано не було, колегія суддів вважає поспішними та викладеними без належного встановлення обставин справи.

Частинами 1,4, п.4 ч.5 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

У справі відсутні докази належного виконання судом згаданих положень процесуального закону та роз`яснення наслідків пов`язаних із вчинення чи не вчинення учасникам справи процесуальних дій.

При цьому, на спростування висновків суду скаржником до апеляційної скарги долучено довідку ОСББ «Добробут» про склад родини № 23/06-13.01 від 13 червня 2023 року, з якої убачається, що ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 148).

Окрім цього, долучено до справи на стадії апеляційного провадження й акт обстеження умов проживання Службою у справах дітей та сім`ї Святошинської РДА в м. Києві від 21 червня 2023 року, яким перевірено умови проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . За результатами бесіди зі слів ОСОБА_1 встановлено, що він разом з сином ОСОБА_4 з 2019 року проживають у двох. Мати дитини участі у вихованні та розвитку дитини не приймає. Батько утримує сина самостійно, а неповнолітній ОСОБА_4 повідомив, що востаннє бачився із матір`ю близько місяця тому та вказав, що батько забезпечує його усім необхідним (а.с. 218-219).

До справи долучено постанову державного виконавця у виконавчому провадженні № 60026535 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 29.07.2021 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу).

Відповідно до справи, підставою до винесення такої постанови слугував факт набуття старшим сином учасників справи повноліття (а.с. 177).

Як на підставу відмов в задоволенні заяви, районний суд послався на наявність доказів виконання судового рішення за майже два роки до звернення у суд з заявою та про відсутність даних його виконання на час звернення у суд з відповідною заявою.

Між тим, з пояснень скаржника убачається, що донині виконавчий документ виконується згідно указаної постанови державного виконавця.

Районний суд залишив поза увагою, що судовий наказ, яким стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , підлягає до виконання до дати набуття дитиною повноліття.

При цьому, в суді першої інстанції матір`ю дитини - ОСОБА_2 не спростовано жодними доказами сплату аліментів на її користь та те, що син ОСОБА_4 не проживає разом з батьком.

Не надано ОСОБА_2 й відзиву на апеляційну скаргу.

Отже, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування ухвали суду першої інстанції з постановленням нового судового рішення про задоволення заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року скасувати.

Ухвалити но справі нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ № 759/14661/19 від 27 серпня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 13 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: