ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 жовтня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/334/23

Головуючий у першій інстанції Ченцова С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1199/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, Міністерство оборони України, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області,

розглянувши у відкритому судовому в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 липня 2023 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного тексту судового рішення 17.07.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розірвання шлюбу фіктивним,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Сокол Н.М. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання розірвання шлюбу фіктивним.

В обґрунтування посилалась, що позивач проживала із ОСОБА_3 , як дружина та чоловік, з квітня 1992 року по липень 2022 року. 25.04.1992 між ними був зареєстрований шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син - ОСОБА_2 .

Вказує, що перебуваючи у шлюбі, для вирішення питання фінансової стабільності сім`ї, подружжя вирішило фіктивно розірвати шлюб, а оскільки на момент подачі заяви про розлучення у них не було неповнолітніх дітей, 15.12.2020 шлюб між ними розірваний у Чернігівському міському відділі ДРАЦС, відповідно до ст. 106 СК України.

Наголошує, що після розірвання шлюбу позивачка із ОСОБА_3 продовжували проживати однією сім`єю, як дружина та чоловік, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, займалися благоустроєм житла, купували меблі, побутову техніку та інші предмети домашньої обстановки та вжитку, проводили разом в колі рідних та друзів свята, спілкувалися з родичами один одного, оскільки не мали наміру насправді припиняти шлюбні відносини між ними.

Проте, як зазначає позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 загинув в смт Просяна, Синельниківського району Дніпропетровської області, під час виконання обов`язку із захисту Батьківщини від збройної агресії російської федерації, тому оформити шлюб знову вони не встигли, а залишатися офіційною дружиною покійного для ОСОБА_1 є важливим і принциповим, та бажаним для її чоловіка.

Позивачка стверджує, що на теперішній час, вона не може направляти відповідні запити військовій частині, територіальному центру комплектування та соціальної підтримки з приводу проведення службового розслідування щодо факту загибелі ОСОБА_3 та одержати його результати (висновок); позбавлена права отримати посвідчення члена сім`ї загиблого військовослужбовця, отримати одноразову грошову допомогу та пільги як члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України.

Також посилається, що за час шлюбу ОСОБА_3 , на підставі договору дарування квартири від 17.11.1998, набув право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка на даний час є об`єктом спадкового майна, і позивач не може реалізувати своє право на отримання спадщини. А на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2019 року, позивачка набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначає, що на початок опалювального сезону 2020 року дохід у родини був незначним, у зв`язку з чим подружжя вирішило отримати житлову субсидію на компенсацію вартості комунальних послуг. А оскільки вони мали на праві власності дві квартири, загальною площею 25,1 кв.м. та 50,2 кв.м, відповідно, це сильно впливало на показники Декларації про доходи і витрати осіб, які звернулись за призначенням житлової субсидії, а в кінцевому випадку могло б стати підставою для відмови в отриманні житлової субсидії, тому ними було прийнято рішення про проведення державної реєстрації розірвання шлюбу (фіктивно розлучитися), при тому що обидва з подружжя не мали наміру припиняти наявні між ними шлюбно-сімейні відносини.

У позові представник ОСОБА_1 адвокат Сокол Н.М. просить визнати фіктивним розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 278 від 15.12.2020, посвідчене Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Протокольною ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.05.2023 до участі у справі залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (а.с. 136-137).

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07.07.2023 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розірвання шлюбу фіктивним, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що матеріалами справи не підтверджується та позивачем не доведено наявності умов, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним. При ухваленні рішення суд не визнав належними доказами показання свідків, які підтвердили факт спільного проживання подружжя, оскільки вони не доводять фіктивний характер розірвання шлюбу.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Сокол Н.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07.07.2023 та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, без врахування висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постанова Верховного Суду, з порушенням норм процесуального права, а висновки суду викладені у рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у відносинах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ознак сім`ї через відсутність офіційної реєстрації шлюбних відносин між ними та не проживання разом з лютого 2022 року через виконання ОСОБА_3 обов`язку із захисту Батьківщини, оскільки такий висновок суперечить положенням ст. 3, 74 СК України.

Як зазначає заявниця, суд першої інстанції необґрунтовано відхилив як доказ акт про проживання ОСОБА_3 без реєстрації від 25.08.2022, оскільки зазначений акт був складений в процесі підготовки справи до розгляду та який ґрунтується на свідченнях сусідів. Судом не було дотримано чіткої позиції щодо показань свідків, допитаних в судовому засіданні.

Також заявниця наголошує, що смерть ОСОБА_3 була непередбачуваною та за характером отриманих ушкоджень миттєвою, тому ці фактори є наслідком того, що оформити шлюб вони не встигли, а залишатись офіційною дружиною покійного ОСОБА_3 є важливим, принциповим та бажаним для покійного.

Заявниця не погоджується з твердженням представника Міністерства оборони України про те, що держава створила всі умови для реєстрації шлюбу мобілізованими військовослужбовцями, оскільки в умовах бойових дій пріоритетом для військового командування є забезпечення особового складу харчуванням, боєкомплектами та відповідним медичним забезпеченням, а розголошення військовослужбовцями свого місця перебування є злочином у розумінні Кримінального кодексу України.

Як зазначає заявниця, судом першої інстанції при ухваленні рішення не були враховані висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 07.05.2020 у справі № 461/6692/16-ц, від 29.07.2021 у справі № 640/14618/18, від 31.03.2020 у справі № 644/6976/16-ц.

На переконання заявниці, після розірвання шлюбу позивачки з ОСОБА_3 вони продовжували проживати однією сім`єю у належній йому на праві власності квартирі, що також підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 15.09.2022, актом проживання особи без реєстрації від 25.08.2022, і на момент розірвання шлюбу вони не мали на меті припинення шлюбних відносин, основною метою розірвання шлюбу було отримання субсидії для оплати житлово-комунальних послуг.

Вважає, що всупереч положенням ст. 237, 238 ЦПК України суд першої інстанції не врахував письмові докази (виписку по рахунку та квитанції на оплату комунальних послуг) та прийшов до передчасного висновку про не доведення позивачкою наявності спільного бюджету та взаємного матеріального забезпечення.

Крім того, заявниця посилається на порушення судом норм процесуального права, зокрема ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 210 ЦПК України, оскільки позовна заява була подана до суду 09.01.2023, довідка Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради про зареєстроване місце проживання відповідача надійшла до суду 31.01.2023, а ухвала про відкриття провадження у справі була постановлена 06.02.2023, підготовче провадження було завершено 23.03.2023, а розгляд справи по суті розпочався з 24.05.2023.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства оборони України А. Куртмоллаєв просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07.07.2023 залишити без змін. В обґрунтування посилається, що позивачкою не доведено наявності умов, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним, зокрема, не доведено, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин та не надано доказів, що колишнє подружжя не мало наміру припиняти шлюбні відносини та жоден з подружжя не порушував питання про фіктивність розірвання шлюбу. Вказує, що сам факт проживання в одній квартирі не свідчить про наявність шлюбних відносин та про фіктивність розірвання шлюбу, яке відбулось у грудні 2020 року, і на даний час встановити умисел ОСОБА_3 на фіктивне розірвання шлюбу з ОСОБА_1 не видається за можливе. Наголошує, що за життя ОСОБА_3 позивачкою не ставилось питання про фіктивність розірвання шлюбу, яке мало місце 15.12.2020, і стало актуальним лише після смерті ОСОБА_3 та відкриття спадщини на його майно, а також отримання одноразової грошової допомоги як члена сім`ї загиблого військовослужбовця. Тому вважає, що звернення до суду з вказаним позовом є засобом розв`язання спірних майнових питань з сином ОСОБА_2 , а саме спадкування частини квартири як спадкоємиці першої черги. Посилається, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження факту проживання з померлим однією сім`єю після розірвання шлюбу з 15.12.2020 і до дня смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та відсутності наміру припиняти шлюбні відносини. Посилання представника позивача на оплату житлово-комунальних послуг позивачкою не свідчить про наявність шлюбних відносин з ОСОБА_3 , а також не є достатніми доказами у справі покази свідків. Зазначає, що вказуючи у позові відповідачем свого сина ОСОБА_2 , позивачкою не зазначено, які саме права були порушені та потребують відновленню з боку відповідача та який спір про право наявний між ними, тому вважає, що позивачем обраний невірний спосіб захисту своїх прав.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 25.04.1992 був укладений шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , прізвища після реєстрації шлюбу чоловіка - « ОСОБА_5 » і дружини - « ОСОБА_5 », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 576 (а.с.11-12, 116).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.14).

За матеріалами справи, 15.12.2020 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірваний на підставі заяви про розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей № 284/19/2020 від 14.11.2020 року, що підтверджується копією актового запису №278 (а.с.115).

Вбачається, що на заяві про розірвання шлюбу, після заповнення всіх пунктів, зазначено: «З умовами розірвання шлюбу ознайомлені, про відповідальність за повідомлення завідомо неправдивих відомостей відділу реєстрації актів цивільного стану попереджені», та проставлені підписи ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ( а.с. 114)

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, місце смерті: смт Просяна Синельниківського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 26.07.2022 відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), актовий запис №2803 та лікарським свідоцтвом про смерть № 261 від 15.07.2022 (а.с.16,17).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 10.08.2022 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О.В. зареєстрована спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_3 за № 69562606 (а.с.18).

Батьками померлого ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про народження є: батько - ОСОБА_6 , мати ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про смерть відповідно (а.с.19,20).

17.11.1998 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_3 прийняв у дар від ОСОБА_6 однокімнатну квартиру загальною площею 25,1кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с.21).

На підставі рішення Чернігівської міської ради №19/VIII-6 від 28.07.2022 вулицю ОСОБА_8 перейменовано на вулицю Пантелеймонівську (а.с.22).

Судом також встановлено, що 10.12.2019 між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_1 приймає у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 50,2 кв.м (а.с.23-24).

Відповідно до інформації про стан субсидій в домогосподарстві за даними Єдиного державного реєстру отримувачів субсидій Міністерства соціальної політики, на домогосподарство за адресою: АДРЕСА_3 , призначена субсидія: на опалювальні періоди з 01.01.2021 по 30.04.2021 та з 01.10.2021 по 30.04.2022 (а.с.25).

Згідно довідки Управління адміністративних послуг № 7807 від 15.09.2022 про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку станом на 14.09.2022 за адресою: АДРЕСА_1 до складу зареєстрованих осіб входять: ОСОБА_2 з 14.09.1999, ОСОБА_1 , була зареєстрована 14.09.1999, знята з реєстрації 18.12.2019, ОСОБА_3 , був зареєстрований з 24.12.1998, знятий з реєстрації 26.07.2022 як померлий (а.с.33).

Відповідно до акту про не проживання особи без реєстрації від 25.08.2022, складеного у присутності майстра відділу з обслуговування житлового фонду №1 КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради та власника/наймача кв. АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 , 1972 року народження, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проживала/проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 зі слів власника/наймача даної квартири (а.с.34).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 оплачувались комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями квитанцій та випискою по картковому рахунку за 2021-2022 роки ( а.с.36-60).

В ході розгляду справи за клопотанням позивача судом були допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджується та позивачем не доведено наявності умов, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним відповідно до ст. 108 СК України. При ухваленні рішення суд не визнав належними доказами показання свідків, які підтвердили факт спільного проживання подружжя, оскільки вони не доводять фіктивний характер розірвання шлюбу.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може, оскільки до висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції прийшов з порушенням норм процесуального права, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 1 статті 48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням "відповідач" - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Частиною 2 статті 51 ЦК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 303/6418/19 зазначено, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 зазначив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що перебуваючи у шлюбі ОСОБА_3 , для вирішення питання фінансової стабільності сім`ї, було вирішено фіктивно розірвати шлюб, але після розірвання шлюбу позивачка із ОСОБА_3 продовжували проживати однією сім`єю, як дружина та чоловік, проте під час виконання військового обов`язку по захисті Батьківщини ОСОБА_3 загинув.

У позові ОСОБА_1 посилається, що наразі вона не може направляти відповідні запити військовій частині, територіальному центру комплектування та соціальної підтримки з приводу проведення службового розслідування щодо факту загибелі ОСОБА_3 та одержати його результати (висновок); позбавлена права отримати посвідчення члена сім`ї загиблого військовослужбовця, отримати одноразову грошову допомогу та пільги як члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України.

Розглядаючи справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розірвання шлюбу фіктивним, тобто до відповідача, який є спадкоємцем щодо майна та визнає позов, зазначені обставини залишені судом першої інстанції поза увагою.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначений Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Частиною 6 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Відповідно пунктів 12, 13 Порядку призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Міністерство оборони України як спеціально уповноважений суб`єкт, який уповноважений на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 975, яку має на меті отримати ОСОБА_1 у разі визнання фіктивним розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , який загинув під час участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і стримуванні збройної агресії російської федерації.

Вбачається, що вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу, отримання посвідчення члена сім`ї загиблого військовослужбовця та отримання грошової виплати.

Апеляційний суд враховує, що між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України (третя особа) виник спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для підтвердження за нею певного соціально-правового статусу щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця.

Тож у спірних правовідносинах суд повинен врахувати правову мету звернення заявниці до суду, яка полягає у підтвердженні її певного соціального статусу, який впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення у разі смерті військовослужбовця.

З наведених обставин справи вбачається, що заявниця, згідно обставин, викладених у позовні заяві, просить визнати фіктивним розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , тобто щоб набути статусу члена сім`ї ОСОБА_3 з метою отримання можливості подання заяви на отримання одноразової грошової допомоги від держави у разі смерті військовослужбовця як члену сім`ї загиблого військовослужбовця та отримання спадщини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем у справі є Міністерство оборони України, яке було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Між тим, Міністерство оборони України, до участі у справі у якості відповідача не залучене, клопотань про його залучення співвідповідачем або заміни неналежного відповідача належним, за цим позовом позивач не заявляла.

Пред`явлені у цій справі позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків Міністерства оборони України та не можуть бути розглянуті судом у спорі, в якому його не було залучено відповідачем (співвідповідачем), оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд вправі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. Без залучення належного кола відповідачів позовні вимоги не можуть бути вирішені.

При цьому апеляційним судом враховується, що на стадії апеляційного провадження залучення до участі у справі як відповідача Міністерства оборони України є неможливим, адже законодавством така процесуальна дія не передбачена.

Згідно частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду з позовом кожна особа має вчиняти кожну дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка всупереч положенням статей 51, 175 ЦПК України, не зазначила усіх відповідачів, прав та інтересів яких може стосуватись ухвалене судове рішення.

Оцінка судом обґрунтованості позовних вимог по суті має відбуватися за участю всіх належних сторін цивільної справи.

Доводи апеляційної скарги, які стосуються обґрунтованості позову, доведеності обставин, що підлягають доказуванню, інших обставин по суті спору не підлягають перевірці за наявності процесуальних порушень та не впливають на висновок про необхідність відмови у задоволенні позову.

З врахуванням викладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши мотиви у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376 ч. 4, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 липня 2023 року змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішенння залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 11.10.2023.

Головуючий Судді :