ПОСТАНОВА

Іменем України

26 вересня 2023 року м. Кропивницький

справа № 405/2697/22

провадження № 22-ц/4809/1025/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Чельник О.І.,

за участю секретаря судового засідання Напрюшкіної О.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 червня 2023 року у складі судді Шевченко І.М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою в сумі 10 237 500 грн., що в еквіваленті станом на час подання позову за курсом НБУ становить 350 000 доларів США.

В обґрунтування позову зазначала, що ОСОБА_2 отримав від неї в борг 350 000 долів США, про що 13.02.2020 видав відповідну розписку. Фактично між ними був укладений договір позики.

Вказувала, що станом на 14.06.2022 за офіційним курсом НБУ (29,25 грн./1 долар США) сума позики складає 10 237 500,00 грн.

Посилаючись на те, що відповідач борг не повернув просила стягнути з відповідача на свою користь борг в сумі 10 237 500,00 грн. (десять мільйонів двісті тридцять сім тисяч п`ятсот гривень 00 коп.), що в еквіваленті станом на 14.06.2022 року за курсом НБУ становить 350 000 доларів США та судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 червня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 10 237 500,00 грн. (десять мільйонів двісті тридцять сім тисяч п`ятсот гривень 00 коп.), що в еквіваленті станом на 14.06.2022 за курсом НБУ становить 350000 доларів США та судові витрати по справі в сумі 12 405,00 грн. (дванадцять тисяч чотириста п`ять гривень 00 коп.).

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шаталов А.Ф. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинами справи.

В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що згідно статті 1047 ЦК України розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, звертає увагу, що досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вказує, що зміст розписки ОСОБА_2 від 13.02.2020 не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Також позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу (позика фактично не відбулась). Натомість, вказана розписка ОСОБА_2 відображає лише наявність боргу, що виник безпосередньо у зв?язку із придбанням зазначених в ній домоволодінь у кількості дві одиниці, при цьому строк та форму погашення боргу такою розпискою не визначено (не визначено оплатність боргових зобов?язань).

Зауважує, що спірні правовідносини стосуються абсолютно іншого виду та форми цивільно-правових відносин, які виникли 20.04.2018 внаслідок придбання домоволодінь, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (матерями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ).

Юридично даний правочин був оформлений нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу. Фактично ж, власником та продавцем вказаних домоволодінь виступав ОСОБА_6 , а покупцем ОСОБА_2 .

Відповідно до досягнутої між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 усної домовленості виплата вартості майнового комплексу мала здійснюватися поетапно шляхом періодичних виплат. При цьому, жорсткий графік виплат між сторонами не узгоджувався.

Однак, 13.02.2020 ОСОБА_6 звернувся до ОСОБА_2 та запропонував надати розписку на залишок несплаченої суми від початкової вартості реалізованого майна, яка на вказану дату становила 350 000 (триста п?ятдесят тисяч) доларів США.

За період з 13.02.2020 по 12.08.2021, ОСОБА_2 виплатив ОСОБА_3 із залишку в 350 000 доларів США лише 130 000 доларів США, тому вони погодили між собою графік погашення залишкової суми боргу станом на 12.08.2021 суми, що складала 220 000 (двісті двадцять тисяч) доларів США, який сформульовано у вигляді розписки ОСОБА_2 .

На виконання вказаної домовленості, ОСОБА_2 15.08.2021 сплатив ОСОБА_8 50 000 доларів США, 21.09.2021 - 50 000 доларів США, 14.10.2021 - 70 000 доларів США, 23.10.2021 - 30 000 доларів США та 29.10.2021 - 20 000 доларів США.

За фактами отримання вказаних виплат ОСОБА_6 власноручно виконував відповідні записи у формі розписки та 29.10.2021 зазначив, що отримав від ОСОБА_2 всю суму залишку боргу у сумі 220 000 доларів США.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не має і ніколи не мав боргових зобов?язань перед позивачем, жодних грошових коштів у борг (позику) від позивача не отримував, договорів позики між ними не укладалось, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мали місце домовленості щодо розрахунків при купівлі-продажу будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .

Відповідно до наданих суду договорів купівлі-продажу, вказані угоди укладались між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 20.04.2018 року, а потім 04.05.2018 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 житлові будинки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Вказані угоди сторонами не оспорюються.

При цьому, між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики - розписку, за якою відповідач винен ОСОБА_1 350 000 доларів за будинок за адресою: АДРЕСА_3 , написано власноручно 13.02.2020 року (оригінал розписки аркуш справи 149).

Як зазначено позивачем вказані кошти відповідачем не повернуто.

Також встановлено, що ОСОБА_2 був винен станом на 12.08.2021 ОСОБА_3 220 000 доларів США і 29.10.2021 останній в рахунок боргу отримав від ОСОБА_2 вказану суму.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Шаталов А.Ф. підтримав апеляційну скаргу. Представник позивача Коротич В.А. просив залишити рішення суду без змін.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов суд прийшов до висновку, що між позивачем та відповідачем мав місце договір позики, який підтверджується виданою 13.02.2020 борговою розпискою.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 1967цс15 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

У справі, яка переглядається, в розписці від 13 лютого 2020 року, зазначено, що ОСОБА_2 винен ОСОБА_1 350 000 (триста п?ятдесят тисяч) доларів США за будинок за адресою АДРЕСА_4 (а.с. 148, том 1).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відтак, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Проте, аналіз розписки від 13 лютого 2020 року свідчить, що вона не містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Заперечуючи проти позову, відповідач обґрунтував написання розписки заборгованістю, яка мала місце, на той час, між ним - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договорами купівлі-продажу, укладеними 20 квітня 2018 року між їхніми матерями - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , предметом яких є житлові будинки з господарсько-побутовими надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та буд. АДРЕСА_2 .

Зазначена обставина була встановлена судом першої інстанції, зокрема в мотивувальній частині рішення зазначено, «що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мали місце домовленості щодо розрахунків при купівлі-продажу будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 ».

В судовому засіданні апеляційного суду зазначені причини написання розписки стороною позивача - представником, адвокатом Коротичем В.А., також, не заперечувалися, тобто, ним визнано, що правовідносини, щодо боргових зобов`язань, виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а не між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому, дані правочини були оформлені нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, згідно яких покупець ОСОБА_5 у повному розмірі сплатила ціну вартості вказаних будинків продавцю - ОСОБА_4 (а.с. 71-82, том 1).

Таким чином, зі змісту розписки від 13 лютого 2020 року та згаданих договорів купівлі-продажу домоволодінь від 20.04.2018 не вбачається обов`язку ОСОБА_2 щодо виплати коштів на користь ОСОБА_1 .

Також, судом першої інстанції встановлено, що « ОСОБА_2 винен на 12.08.2021 ОСОБА_3 220 000 доларів США і 29.10.2021 останній в рахунок боргу отримав від ОСОБА_2 вказану суму».

Тобто, якщо б борг й існував, то він мав би на день ухвалення рішення - 01.06.2023 - зменшитися на 220 000 доларів США та складати 130 000 доларів, але, аж ніяк, як встановив суд - 350 000 доларів США.

Наведене свідчить, що встановивши відсутність боргових зобов`язань між сторонами у справі, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, які не відповідають викладеним у рішенні обставинам справи.

Так само, суд першої інстанції не встановив справжньої правової природи укладеного між сторонами договору, неправильно застосував статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та дійшов помилкового висновку про укладення договору позики.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Оскільки невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до статті 376 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Щодо розподілу судових витрат

Представник відповідача адвокат Шаталов А.Ф. в апеляційній скарзі просив у відповідності до положень ч.13 ст.141 ЦПК України змінити розподіл судових витрат та стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 судові витрати, зокрема, 1 529,20 грн. сплата судового збору за подання апеляційних скарг (3 шт.) на ухвали суду про накладення арешту на нерухоме майно, та 18 607,50 грн. сплата судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про стягнення судового збору, суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12 405,00 грн.

Питання про стягнення судового збору за подання апеляційних скарг на ухвали суду про забезпечення позову, судом першої інстанції не вирішувалося.

Відповідно до положення п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Отже, витрати, пов`язані із забезпеченням позову, як процесуальна дія, необхідна для розгляду справи та відновлення порушених прав та законних інтересів сторони у справі, відносяться до судових витрат, які підлягають поділу за наслідками розгляду справи.

Судові витрати понесені відповідачем документально підтверджуються в матеріалах справи: за подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір в розмірі 18 607, 50 грн. (т. 2 а.с. 10); за подання апеляційної скарги на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.07.2022 сплачено судовий збір в розмірі 496,20 грн. (а.с. 113 виділених матеріалів апеляційне провадження № 22-ц/4809/947/22); за подання апеляційної скарги на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07.10.2022 сплачено 496,20 грн судового збору (а.с. 39 виділених матеріалів апеляційне провадження № 22-ц/4809/936/23); за подання апеляційної скарги на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.05.2023 сплачено 536,80 грн судового збору (а.с. 12 виділених матеріалів апеляційне провадження № 22-ц/4809/936/23).

Зважаючи на зазначене, клопотання представника відповідача про стягнення судового збору за подання апеляційних скарг на рішення суду та ухвали про забезпечення позову підлягає задоволенню.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за результатами розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 20 136,80 грн. (18 607,50 + 1529,20 = 20 136,80).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами ( ч.5 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зроблено висновок про те, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З вищевикладеного вбачається, що суд вправі зменшувати розмір витрат на правову допомогу, в разі заявлення іншою стороною клопотання про їх не співмірність (постанова Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 907/357/16).

У частині другій статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Законодавством України не встановлено спеціальних вимог щодо порядку підтвердження оплати правничої допомоги для цілей розподілу судових витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України, визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що до ухвалення рішення в суді першої інстанції представник відповідача адвокат Шаталов А.Ф. 01.06.2023 подав до суду заяву про розподіл судових витрат, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 568 875,00 грн. До заяви додано: 1) копія договору про надання правової допомоги та юридичне обслуговування № 29-12-20 від 29.12.2020; 2) копія специфікації (замовлення) від 21.07.2023; 3) копія акту приймання-передачі наданих послуг №1 від 01.06.2023; 4) копія довідки-рахунку № 1 від 01.06.2023.

Згідно п. 4 та п. 5 специфікації (замовлення) від 21.07.2023, сторони погодились, що розмір гонорару становить 5 % від ціни позову та складає 511 875,00 грн.; вартість послуг та фактично витраченого часу визначеним адвокатом, в межах участі у справі становить 1000 грн. за годину та обліковується адвокатом самостійно (а.с.201, том 1).

Проаналізувавши надані докази, апеляційний суд вважає, що відображена у них інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом позивача роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та співмірності виконання відповідних робіт.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом Шаталовим А.Ф. роботи та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, апеляційний суд вважає, що зазначені стороною відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 568 875,00 грн. є занадто завищеними та не є належним чином обґрунтованими та підтвердженими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Разом з тим, із врахуванням невеликої складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом надання послуг колегія суддів приходить до висновку, про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 100 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 червня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 136 (двадцять тисяч сто тридцять шість) грн. 80 коп. в рахунок компенсації витрат по сплаті судового збору та 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 травня 2023 року у справі № 405/2697/22.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді С.М. Єгорова

О.І. Чельник