ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6490/23 Справа № 204/5740/22 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкова М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2023 року,

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2022 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 24 лютого 1996 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Після укладення шлюбу вони з чоловіком проживали разом, від шлюбу дітей не мають. У період спільного проживання вони будували своє майбутнє разом, намагались жити з розумінням один одного. Але останнім часом чоловік від неї відсторонився, матеріальну допомогу не надає, спільне господарство утримується повністю за рахунок позивача. Утримувати господарство та спільний побут на свої доходи вона не в змозі. У власності вона має квартиру у місті Покровськ Донецької області, в якій зареєстрований її чоловік та в якій вони разом проживали до початку збройної агресії РФ проти України. Всі комунальні платежі позивач сплачує за свій рахунок, хоча вважає все їх майно спільним, а тому і утримувати його вони мають спільно. Видатки, які вона несе, не дають позивачу можливості забезпечити себе мінімально необхідним. Її матеріальне становище ускладнюється. Вважає дії відповідача безвідповідальними, що прямо впливає на сімейні відносини. Розмір призначеної позивачу пенсії не забезпечує встановленого законом прожиткового мінімуму, інших видів доходу вона не має, а чоловік відмовляється підтримувати її матеріально, мотивуючи це тим, що він самостійно заробляє гроші. Доходи позивача складають менше прожиткового мінімуму встановленого законодавством. Відповідач є працездатним, на даний час несе службу в ЗСУ і отримує заробітну плату. На даний момент відповідач аліменти нікому не сплачує. Отже, він має змогу сплачувати кошти на її утримання, що відповідає цілям їх родини. Посилаючись на статтю 75 СК України вважає, що має право на отримання від відповідача аліментів, у зв`язку з чим звертається до суду з даним позовом.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів - задоволено частково.

Стягнуто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) аліменти на її утримання у розмірі 1/10 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 05 серпня 2022 року, допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні, 40 копійок) на користь держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15.02.2023 року по справі №204/5740/22.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2023 року просить залишити в силі рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2023 року по справі № 204/5740/22.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч.5 ст.272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 лютого 1996 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис № 61, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданим 24 лютого 1996 року.

Позивач та відповідач разом не проживають, шлюбні відносини між ними фактично припинено. Від шлюбу сторони спільних дітей не мають.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 , виданим Пенсійним фондом України 26 листопада 2019 року (а.с. 7), а також довідкою № 114/0400-010207-24 від 01 серпня 2020 року, виданою Відділом обслуговування громадян № 4 (Сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій зазначено, що ОСОБА_2 станом на 01 серпня 2022 року перебуває в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як отримувач пенсії за віком (а.с. 9).

Отже, оскільки позивач ОСОБА_2 досягла пенсійного віку, то на теперішній час вона вважається непрацездатною згідно положень ч. 2 ст. 75 СК України.

З довідки про доходи № 4023 7802 0609 1049 від 01 серпня 2022 року, виданої Відділом обслуговування громадян № 4 (Сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вбачається, що позивач ОСОБА_2 отримує пенсію за віком, розмір якої у 2022 році становив: січень 2022 року 2013,61 грн., лютий 2022 року 2013,61 грн., березень 2022 року - 2113,61 грн., квітень 2022 року 2113,61 грн., травень 2022 року 2113,61 грн., червень 2022 року 2113,61 грн., липень 2022 року 2117,76 грн.

При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» визначено, що у 2022 році установлено наступний прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривні.

Отже, судом першої інстанції встановлено, що розмір пенсії позивача з липня 2022 року перевищує встановлений законом прожитковий мінімум лише на 90,76 копійок.

Згідно з ч. 1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Відповідно до ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

У частині 3 статті 75 СК України закріплено, що непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Чинне законодавство у частині другі статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: його непрацездатність; потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.

При цьому, згідно з частиною 4 статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У даному випадку можна вести мову про співвідношення нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати.

При цьому, необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.

За умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.

В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є непрацездатним (досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи), не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок досягнення пенсійного віку така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування, оздоровлення, харчування.

З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум (перевищуючи його лише на 90,76 грн.), слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України.

Зміст частини четвертої статті 75 СК України слід тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя.

Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року по справі № 5-1/2018зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини» (речення друге абз. 1 пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз. 4-5 пп.2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України).

Отже, призначення особі, яка досягла пенсійного віку, відповідної пенсії або іншої соціальної виплати, не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює один із подружжя на утримання іншого з подружжя, який є непрацездатним. Факт призначення державою пенсії за віком не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року по справі № 759/6629/19 колегія суддів прийшла до висновку, що приписи частини четвертої статті 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, не відповідають нормам статей 3, 8 та 48 Конституції України, тому суд її не застосовує.

При вирішенні даної справи суд першої інстанції виходить з того, що не можна вважати особу, яка отримує пенсію за віком у розмірі 2117,76 грн., такою, що не потребує матеріальної допомоги, оскільки для будь-якої особи є очевидним та таким, що не підлягаю доведенню той факт, що такий розмір отримуваного доходу не може забезпечити навіть мінімальних потреб для існування однієї людини в розрахунку на один календарний місяць.

Враховуючи все вищенаведене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач ОСОБА_2 , яка досягла пенсійного віку та отримує пенсію в мінімальному розмірі (станом на липень 2022 року 2117,76 грн.), яка лише на 90,76 грн. більша від прожиткового мінімуму встановленого законом, є такою, що потребує матеріальної допомоги.

Отже, позивач ОСОБА_2 має право на утримання (аліменти), оскільки вона є непрацездатною та потребує матеріальної допомоги.

В свою чергу відповідач ОСОБА_1 має можливість надавати позивачу, яка є непрацездатною та потребує матеріальної допомоги, матеріальну допомогу на її утримання, оскільки з довідки про доходи ОСОБА_1 , наданої Військовою частиною НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_4 , загальна сума нарахованого доходу за період з 01 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року становить 1182178,97 грн.

Приймаючи до уваги щомісячний розмір доходів відповідача колегія суддів приходить до висновку, що він має можливість надавати матеріальну допомогу позивачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 СК України розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони спільних дітей не мають, а тому можливість утримання позивача від повнолітніх дітей виключена.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед.

Згідно з ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 СК України розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Позивач у позовній заяві просила суд першої інстанції стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмірі 15 відсотків (тобто 1/6 частини) від усіх видів доходу щомісячно, але не менше ніж 3000,00 грн.

Разом з цим, з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, беручи до уваги розмір отримуваного доходу відповідача, а також те, що позивач хоч і в мінімальному розмірі, але все ж отримує пенсію за віком, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що справедливим та об`єктивним розміром стягнення аліментів на утримання позивача буде 1/10 частина від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

Згідно приписів ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Таким чином, підсумовуючи наведене, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача слід стягувати аліменти на її утримання у розмірі 1/10 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 05 серпня 2022 року, тобто з моменту звернення позивача до суду, що на думку суду буде достатнім та справедливим розміром стягнення аліментів для утримання дружини з урахуванням встановлених у справі обставин.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що беручи до уваги розмір отримуваного доходу відповідача, а також те, що позивач хоч і в мінімальному розмірі, але все ж отримує пенсію за віком, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що справедливим та об`єктивним розміром стягнення аліментів на утримання позивача буде 1/10 частина від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно задовольнив частково позовні вимоги та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив частково позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова