Справа № 725/3753/23
Провадження 2/718/402/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2023 р. м.Кіцмань Чернівецька область

Кіцманський районний суд Чернівецької області під головуванням судді Скорейка В.В., за участю секретаря судових засідань Безушко М.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Кіцмань цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , інтереси якого представляють адвокати Бабічук А.С. та Хованець А.І., до АТ КБ «ПриватБанк», інтереси якого представляє адвокатка Бацей Т.М., про розірвання кредитного договору,-

У С Т А Н О В И В

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

На підставі ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31.05.2023 описаний вище позов ОСОБА_1 23.05.2023 передано за підсудністю до Кіцманського районного суду Чернівецької області.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CVMWGK00000006. Згідно з умовами якого, позивач отримав кредит у розмірі 118 995,00 дол. США терміном до 04.08.2025 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань перед Банком ОСОБА_1 було передано в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

У 2016 році внаслідок невиконання кредитних зобов`язань позивачем АТ КБ «ПриватБанк» в позасудовому порядку на підставі договору іпотеки зареєстрував право власності на предмет іпотеки за собою. Даний факт було встановлено у рішенні Першотравневого районного суду міста Чернівці 09.12.2020 у справі № 725/2305/20.

Проте, незважаючи на задоволення Банком своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, АТ КБ «ПриватБанк» і надалі висуває вимоги до ОСОБА_1 щодо погашення заборгованості за кредитом.

У травні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звертався до Першотравневого районного суду м. Чернівці з позовною заявою до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Після відмови судом у задоволенні позовних вимог, працівники Банку постійно здійснюють телефонні дзвінки до Позивача з вимогами погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У пункті 3.1.5 договору іпотеки № CVMWGA00000006 від 09.08.2005, передбачено, що у випадку невиконання Іпотекодавцем зобов`язань за цим або Кредитним договором Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет Іпотеки та за його рахунок задовольнити свою вимогу.

Пунктом 5.4 іпотечного договору сторони передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса чи згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Пунктом 5.5.1. іпотечного договору сторони погодили, що у випадку невиконання Позичальником письмової вимоги Іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за кредитним договором у встановлений Іпотекодержателем строк, такі вимоги Іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. В такому випадку цей договір згідно ст.ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом.

За приписами статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними (ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку», яка діяла на момент задоволення банком своїх вимог на предмет іпотеки).

При цьому згідно частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої у статті 38 цього Закону.

Отже, у випадку наявності у іпотекодержателя наміру здійснити погашення лише частини зобов`язань, забезпечених іпотекою, він має право звернутися до суду з метою звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку», і саме в такому випадку рішенням суду мають в обов`язковому порядку бути встановлені як розмір зобов`язання, яке підлягає задоволенню за рахунок предмету іпотеки, так і його (предмету іпотеки) початкова вартість.

Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк», реалізувавши право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, набуло у власність майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором.

З аналізу статей 1, 36 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що після завершення позасудового врегулювання (після передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання або продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу), будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником (іпотекодавцем або іншою особою, відповідальною перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання (зобов`язання боржника за договором кредиту) є недійсними.

Юридичним наслідком виконання зобов`язання відповідно до статей 598, 599 Цивільного кодексу України є припинення зобов`язання. Таким чином, з моменту виконання боржником/третьою особою зобов`язань й прийняття їх кредитором, припиняється існування прав і обов`язків сторін, що складають зміст конкретного зобов`язального правовідношення.

З урахуванням наведеного, позивач вважає, що в силу частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними та припиненими, у тому числі й щодо тієї суми боргу, що не була погашена за рахунок предмета іпотеки.

У квітні 2022 до Першотравневого районного суду м. Чернівці було подано позовну заяву про визнання кредитного договору припиненим.

05 вересня 2022 Першотравневим районним судом м. Чернівці винесено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

02 лютого 2023 року Чернівецьким апеляційним судом рішення Першотравневого районного суду від 05.09.2022 скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено на тій підставі, що звертаючись з вимого про визнання кредитного договору припиненим позивач просив застосувати неналежний спосіб захисту, який не передбачений законом, та посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18), в якій зроблено висновок про те, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору.

Згідно з ст. 651 ЦК України підставами для зміни або розірвання договору є:

1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (ст. 653 ЦКУ)

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» адвокатка Бацей Т.М. 15.08.2023 подала суду заяву про застосування строку позовної давності, яку обґрунтовує тим, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30.09.2009 у справі № 2-742/09 позов банку задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CVMWGK00000006 від 05.08.2005 звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 . Відповідач вважає, що саме з цього моменту для позивача розпочався відлік строків позовної давності у цих правовідносинах.

Окрім того, 21.08.2023 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому повністю заперечив проти задоволення позовних вимог. Свої доводи мотивує тим, що позивач, посилаючись на ст. 651 ЦК України, не зазначає, які саме конкретні умови спірного договору були порушені банком та за якими критеріями їх можна кваліфікувати як істотні. Позивач не довів заявлення банком подальших вимог до нього. Окрім того, кредитні зобов`язання ОСОБА_1 були забезпечені договорами поруки, укладеними між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за якими кожен із поручителів відповідає перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за оскарженим кредитним договором в солідарному порядку. Тому відповідач має право розраховувати, що залишок кредитної заборгованості ОСОБА_1 буде погашений за рахунок поручителів.

У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 13.09.2023, позивач повторно звернувся до постанови Чернівецького апеляційного суду від 02.02.2023 у справі № 725/1734/22 за позовом ОСОБА_1 про припинення кредитного договору, в якій зазначено, що зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання оскаржуваного договору.

Описану вище постанову Чернівецького апеляційного суду банк не оскаржував.

З приводу доведення існування подальших вимог банку до позивача повідомив суд, що Банком у липні 2022 року подано позовну заяву до Першотравневого районного суду до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором. Підтвердженням є ухвала суду про відкриття провадження у справі № 725/4063/22 та позовна заява Банку.

Окрім того, посилання Відповідача про наявність забезпечувальних договорів поруки як підстави для відмови в позові та п. 2.2.2., 3.1.4., 3.1.8. договору іпотеки є безпідставними, оскільки предмет іпотеки не був реалізований Банком, а взятий на баланс, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де власником вказано АТ КБ «ПриватБанк».

На думку позивача, згідно з існуючою судовою практикою з розгляду аналогічних справ, суди застосовують статтю 36 ЗУ «Про іпотеку» без будь-яких винятків, на які Банк посилається у своїх запереченнях. Відповідна судова практика наведена в самій позовні заяві. Зокрема, суди чітко вказують, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними (ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку», яка діяла на момент задоволення банком своїх вимог на предмет іпотеки).

На підставі викладеного, просив суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31.05.2023 матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору передано за підсудністю до Кіцманського районного суду Чернівецької області.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29.06.2023 вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 01.08.2023 (а.с.33).

Описану вище ухвалу з копіями позовної заяви з додатками відповідач отримав 12.07.2023 (а.с. 34).

У клопотанні від 17.07.2023 представник відповідача адвокатка Бацей Т.М. просила відкласти проведення підготовчого судового засідання на іншу дату та продовжити строк для подачі відзиву через територіальну віддаленість різних підрозділів банку та перебування представника банку у щорічній відпустці.

Протокольною ухвалою від 01.08.2023 клопотання представника відповідача задоволено, підготовче судове засідання відкладено на 24.08.2023, а відповідачу продовжено строк для подання відзиву на 20 днів, які необхідно обчислювати, починаючи з 02.08.2023.

15.08.2023 відповідачем скеровано заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 42), а 21.08.2023 відзив на позовну заяву (а.с. 44-47).

24.08.2023 представник позивача адвокат Андрій Хованець подав клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 24.08.2023, яке протокольною ухвалою задоволено, а строк підготовчого судового засідання продовжено на 30 днів.

13.09.2023 позивач надіслав суду відповідь на відзив, в якому спростував доводи відзиву відповідача, та просив задовольнити позовні вимоги повністю (а.с. 52).

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13.09.2023 закрито підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду по суті на 26.09.2023 (а. с. 55), яке за клопотанням сторони відповідача відкладено на 18.10.2023.

Позиція представників сторін в судовому засіданні.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце його проведення повідомлялися належним чином, у поданих письмових заявах просили провести розгляд справи без їхньої участі.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

05 серпня 2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CVMWGK00000006 (а.с. 4-5), за умовами якого, позивач отримав кредит у розмірі 118 995,00 дол. США терміном до 04.08.2025 року.

Згідно з іпотечним договором № CVMWGKА00000006 від 09.08.2005 в якості забезпечення виконання зобов`язань перед Банком ОСОБА_1 було передано в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: домоволодіння розташоване за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці 09.12.2020 у справі № 725/2305/20 (а.с. 9-12) у задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, та зустрічного позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання кредитного договору припиненим, - відмовлено.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці 05.09.2022 у справі № 725/1734/22 (а.с. 13-15) кредитний договір № CVMWGKА00000006 від 09.08.2005, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 визнано припиненим.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 02.02.2023 (а.с. 16-21) рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці 05.09.2022 скасовано, у позові ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено через обрання ОСОБА_1 неналежного способу захисту, який не передбаченого законом, - вимоги про визнання кредитного договору припиненим, тоді коли зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.

З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено (а.с. 22-23), що на підставі іпотечного договору ВСІ/320073,320074 від 09.08.2005 ПАТ КБ «ПриватБанк» 20.09.2016 став власником об`єкту житлової нерухомості в АДРЕСА_1 .

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Оцінка та висновки суду.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їхній сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім цього суд звертає увагу, що за змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин 1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Одним зі способів припинення зобов`язання є його виконання (частина перша статті 599 ЦК України).

За загальним правилом статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється саме у зв`язку з належним його виконанням.

Під належним виконанням зобов`язань слід розуміти здійснення кредитором і боржником дій щодо реалізації прав та обов`язків, що випливають із зобов`язання. За своїм характером це поняття включає належних кредитора і боржника, належні час, предмет, місце і спосіб виконання.

У цій справі кредитний договір забезпечений декількома видами забезпечення іпотекою та договорами поруки.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У частині четвертій статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Згідно з частинами першою і третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121 цс 21) зазначено, що вирішуючи виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування норми права, що міститься в частині четвертій статті 36 Закону України «Про іпотеку», Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 лютого 2019 року в справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462 св 18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137 св 19), про те, що в разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними. Тобто, частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено (а.с. 22-23), що на підставі іпотечного договору ВСІ/320073,320074 від 09.08.2005 ПАТ КБ «ПриватБанк» 20.09.2016 став власником об`єкту житлової нерухомості в АДРЕСА_1 .

Отже, банк звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі розділу 5 іпотечного договору № CVMWGKА00000006 від 09.08.2005. Ця обставина також визнається сторонами.

Але, згідно із рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці 09.12.2020 у справі № 725/2305/20 (а.с. 9-12) - з метою забезпечення виконання боржником зобов`язання за кредитним договором №CVMWGK00000006 між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , кожним окремо, укладено договори поруки, за умовами яких останні взяли на себе зобов`язання відповідати за виконання ОСОБА_4 кредитних зобов`язань в солідарному порядку.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне та задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання не виключає можливості стягнення заборгованості за основним зобов`язанням в інший спосіб.

Водночас, згідно із рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці 09.12.2020 у справі № 725/2305/20 (а.с. 9-12) у задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено у зв`язку із спливом строку позовної давності для звернення до суду. Оскільки банк звернувся до суду і рішенням суду від 30 листопада 2009 року вимоги банку задоволено, позивач на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, а тому виходячи із вищевикладеного, на момент звернення до суду із даним позовом закінчився строк позовної давності для звернення із даними позовними вимогами.

Проте, спір, який був предметом розгляду у Першотравневому районному суді міста Чернівці у справі № 725/2305/20 та спір у цій справі не є тотожними.

Отже, у цій справі укладено інші забезпечувальні договори, - договори поруки між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з кожним окремо, за умовами яких останні взяли на себе зобов`язання відповідати за виконання ОСОБА_4 кредитних зобов`язань в солідарному порядку, тому застосування положень частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) є передчасним.

Підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, про що просила представниця відповідача, судом не встановлені, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За змістом частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

З рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці 09.12.2020 у справі № 725/2305/20 (а.с. 9-12) встановлено, що про порушення свого права ОСОБА_4 фактично дізнався не у 2009 році, а після пред`явлення у 2020 році банком позову про стягнення з нього та поручителів суми заборгованості за кредитним договором.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався і закінчився 30.06.2023.

Законом України від 30.03.2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12.03.2020 року.

Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звернувся з цим позовом 23.05.2023, суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України.

Відповідно до ч 4 ст 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Інші доводи позивача, які наведені у позові та інших заявах по суті, та представника відповідача, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

А тому повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Питання судових витрат, що складаються з сплати судового збору, суд вирішує відповідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та покладає їх на позивача.

Керуючись ст. 2, 4, -13, 76-81, 89, 247, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокати Бабічук А.С. та Хованець А.І., до АТ КБ «ПриватБанк», інтереси якого представляє адвокатка Бацей Т.М., про розірвання кредитного договору - відмовити.

Судове рішення не проголошувалося відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Кіцманський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий 29.01.1999 Новоселицьким РВ УМВС України в Чернівецькій області, адреса для листування: АДРЕСА_3

Відповідач: АТ КБ «ПриватБанк», 01001 м. Київ, вул. Грушевського, 1Д

Адреса для листування: 49094 м. Дніпро, Вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360 570, Т.1

Суддя Василь Скорейко