Справа №473/2089/23 Головуючий суду першої інстанції Лузан Л. В.
Провадження №22-ц/812/906/23 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2023 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Коломієць В. В., Ямкової О. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 червня 2023 року, ухвалене о 15 год 15 хв під головуванням судді Лузан Л. В. в приміщенні суду у м. Вознесенськ Миколаївської області, за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або АТ КБ «Приватбанк») подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.

14 грудня 2010 року між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який зобов`язувався погашати щомісячно.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 23 лютого 2023 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 51 878,73 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредита у сумі 43 000,25 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 8878,48 грн.

Посилаючись на те, що боржник заборгованості не погасив, позивач просив стягнути з нього заборгованість за кредитним договором в сумі 51 878,73 грн, а також судовий збір в сумі 2684 грн.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що сторонами не було узгоджено умов договору, оскільки ним Умови та правила надання банківських послуг не підписувалися.

Розрахунок заборгованості, складений позивачем, свідчить, що відповідач не лише погасив заборгованість, а й здійснив переплату за вказаним договором.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив відмовити у задоволення позову Банку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 червня 2023 року позов Банку задоволено частково.

З ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 43 000,25 грн та судовий збір сумі 2227,72 грн.

Рішення мотивоване тим, що Банком доведено наявність у відповідача лише заборгованості за тілом кредиту, оскільки відомості про те, що сторони обумовили ціну договору у вигляді відсотків, відсутні.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свою скаргу, відповідач вказував, що Банком не надано належних доказів наявності кредитної заборгованості, а також того, що вони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору.

Фактичні обставини справи

14 грудня 2010 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.18). Проценти за користування кредитними коштами у цьому договорі сторонами узгоджені не були.

Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, відповідачем не підписувалися, а отже не погоджувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви.

Протягом дії договору позичальником було отримано декілька кредитних карток: 27 грудня 2010 року строком дії до 30 квітня 2014 року, 26 липня 2013 року строком дії до 31 липня 2017 року, 08 січня 2014 року строком дії до 31 липня 2017 року, 07 липня 2017 року строком дії до 31 березня 2021 року та 22 січня 2020 року строком дії до 31 липня 2023 року (а.с.17).

08 січня 2014 року ОСОБА_1 . Банком було встановлено кредитний ліміт в сумі 15 000 грн, який 12 травня 2017 року було збільшено до 20 000 грн, 30 серпня 2017 року збільшено до 25 000 грн, 19 жовтня 2017 року збільшено до 27 000 грн, 03 жовтня 2018 року збільшено до 36 000 грн, 24 січня 2019 року збільшено до 49 000 грн, 24 серпня 2019 року збільшено до 50 000 грн, 22 січня 2020 року збільшено до 51 500 грн, 05 квітня 2022 року зменшено до 42 860 грн, а 26 грудня 2022 року до 0 грн (а.с.16).

Згідно з розрахунком позивача, доданим до позовної заяви, на 23 лютого 2023 року у ОСОБА_1 утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 51 878,73 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредита у сумі 43 000,25 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 8878,48 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем до суду апеляційної інстанції, який розрахований ним з урахуванням облікової ставки НБУ, ОСОБА_1 на 23 лютого 2023 року мав заборгованість за тілом кредиту у сумі 25 081,94 грн та заборгованість за відсотками у сумі 3541,69 грн.

Виписка по рахунку відповідача свідчить, що відповідач отримував у Банку кредитні кошти в сумі 552 313,00 грн, спрямовував кошти на погашення заборгованості, однак у повному обсязі тіло кредиту не погасив. Його борг за тілом кредиту становить 25 081,94 грн.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначається в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статті 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Банку тільки в частині повернення тіла кредиту, бо проценти не були обумовлені умовами договору.

Проте, суд помилився у розмірі заборгованості.

Виписка по рахунку відповідача свідчить, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, здійснював погашення заборгованості, однак не в повному обсязі.

А саме, за період, який розглядається, відповідач отримав від Банку 552 313,00 грн, спрямовував кошти на погашення заборгованості, однак у повному обсязі тіло кредиту не погасив. Його борг за тілом кредиту становить 25 081,94 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру тіла кредита, який підлягає стягненню з відповідача на користь Банку.

Посилання відповідача на те, що ним не узгоджувалися умови договору, судом першої інстанції взято до уваги і дана правильна оцінка щодо того, що наявні підстави для стягнення з відповідача тіла кредиту, оскільки він погодився шляхом підписання кредитного договору на його отримання, отримав його та користувався ним. Підстав для стягнення відсотків суд правомірно не угледів, бо вони не передбачені умовами договору.

Що ж стосується тверджень відповідача про те, що у нього відсутній борг і навіть є переплата, колегія суддів вважає їх недоведеними. Належними доказами відповідач не довів вказаного. Натомість виписка по його рахунку свідчить, що він має заборгованість за тілом кредиту у вищезазначеній сумі.

Оскільки рішення суду першої інстанції змінено, а позовні вимоги Банку задоволено частково (48%), то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача за розгляд справи в суді першої інстанції підлягає стягненню судовий збір у сумі 1288,32 грн.

У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні, як в частині задоволених позовних вимог так і розподілу судових витрат.

Щодо судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Згідно з частинами першою, тринадцятою статт і 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, позивач повинен відшкодувати йому 52% судового збору за подання апеляційної скарги, а саме 2093,52 грн.

Частина 10 статті 141 ЦПК України передбачає, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи вказану норму закону, колегія суддів констатує, що остаточний розподіл судових витрат по справі є таким: позивач повинен відшкодувати відповідачу судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 805,20 грн (2093,52 грн 1288,32 грн).

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 червня 2023 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 14 грудня 2010 року станом на 23 лютого 2023 року у сумі 25 081,94 грн тіла кредиту.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 805,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді В. В. Коломієць

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2023 року.