Дата документу 11.10.2023 Справа № 335/5613/22
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/5613/22 Пр. № 22-ц/807/1720/23 Головуючий у 1-й інстанції: Фісун Н.В. Повний текст рішення складено 29.06.2023 року Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі в Запорізькій області, про встановлення факту постійного проживання на території України в певний час

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеною заявою (а.с. 2-5), в якій просив встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня / 13 листопада 1991 року.

В обґрунтування позову зазначено, що він 31.05.1973 року народився в селі Удачне Криничанського району Дніпропетровської області. З 01.09.1980 р. по 06.09.1985 р. навчався у школі - інтернаті №4 м. Запоріжжя, що підтверджується довідкою №11-12/356 від 12.07.2022 виданої Комунальним закладом "Запорізька спеціалізована школа-інтернат ІІ-ІІІ ступенів "КОЗАЦЬКИЙ ЛІЦЕЙ" Запорізької обласної ради, який є правонаступником Школи - інтернаті №4 м. Запоріжжя. З 01.09.1985 р. по 17.06.1988 р. навчався у школі №29 м. Запоріжжя, що підтверджується архівною довідкою №77 від 16.08.2022 виданої Загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 29 Запорізької міської ради Запорізької області, яка є правонаступником школи №29 м. Запоріжжя. З 19.09.1988 р. по 05.06.1991 р. працював у Запорізькому заводі спеціального технологічного обладнання. З 06.02.1996 р. по 25.06.1996 р. працював ЗАТ «МЖК «Вознесенка», м. Запоріжжя. З 01.09.1996 р. по 15.12.1998 р. працював у ТОВ «Модуль Трейд ЛТД».

До 1991 року проживав та був прописаний (зареєстроване місце проживання) за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому його було виписано з вказаної адреси і надалі проживав без реєстрації місця проживання. У 1995 році почав проживати без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 . Під час сумісного проживання з ОСОБА_2 у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2004 році припинились шлюбні відносини з ОСОБА_2 і він переїхав проживати до своїх батьків у село Мала Токмачка Оріхівського району Запорізької області.

У 2010 році почав проживати без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_2 де і проживали до березня 2022 року - початку бойових дій. Під час сумісного проживання у них з ОСОБА_5 народилися:спільні діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На цей час разом із сім`єю переїхав та проживають за адресою: АДРЕСА_3 - місцем тимчасового переселення.

15.09.1989 Ленінським РОВД м. Запоріжжя йому було видано паспорт колишнього СРСР серії НОМЕР_1 , зразка 1974 року. Проте у 2021 році ним було втрачено паспорт серії НОМЕР_1 виданий 15.09.1989. Після цього за відсутності необхідності він не звертався до державних органів для видачі паспорта громадянина України. Так як він втратив паспорт радянського зразка та своєчасно не оформив паспорта громадянина України в нього виникло багато проблем з документами. Зокрема не має можливості отримати реєстраційний номер облікової картки платника податків та довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

18.04.2022 він звернувся до Вознесенівського районного відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області з заявою про перевірку належності до громадянства України для подальшого документування паспортом громадянина України. 13.05.2022 отримано відповідь Вознесенівського районного відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області №2814/263 від 13.05.2022, згідно з яким встановлено, що його особу встановлено, і він дійсно документувалася паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року, інформації щодо докуметування його паспортом громадянина України відсутня.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Фісун Н.В. (а.с. 56).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 56) провадження у цій справі відкрито в порядку окремого провадження.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2023 року (а.с. 122-125) заяву ОСОБА_1 у цій справі задоволено.

Встановлено факт постійного проживання громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця села Удачне Криничанського району Дніпропетровської області на території України за станом на 24 серпня /13 листопада 1991 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області у своїй апеляційній скарзі (а.с. 133-136) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви заявника у цій справі відмовити.

В автоматизованому порядку 24.07.2023 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кухаря С.В. та Трофимову Д.А. (а.с. 140).

Ухвалою апеляційного суду від 24.07.2023 року (а.с. 141) матеріали справи витребувано у суду першої інстанції, останні надійшли до апеляційного суду 01.08.2023 року (а.с. 143).

В автоматизованому порядку 02.08.2023 року суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Трофимову Д.А. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 144-145). Ухвалою апеляційного суду від 02.08.2023 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області у цій справі відкрито (а.с. 146), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 147), з урахуванням штату суддів апеляційного суду та навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які також за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року приймають участь у розгляді кримінальних проваджень.

Сторона заявника не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу заінтересованої особи у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В автоматизованому порядку 10.10.2023 року суддею Маловічко С.В. у цій справі замінено суддю Подліянову Г.С. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 160-161).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, всіх учасників цієї справи, які з`явилися, а саме: - представника заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Бежанової А.І. (а.с. 138), - заявника ОСОБА_1 та представника останнього адвоката Лєскіна М.С. (а.с.163), які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що апеляційну скаргу заінтересованої особи отримав представник заявника у цій справі лише вчора, але час для підготовки їм не потрібний, вони наполягають на розгляді цієї справи апеляційним судом у даному судовому засіданні, враховуючи стан здоров`я заявника після проведеної операції, правом на письмовий відзив на апеляційну скаргу користуватись у цій справі вони не будуть, нададуть усні пояснення, наполягали на тому, ОСОБА_1 саме народився в УРСР (Дніпропетровська область зараз Україна) та саме постійно проживав в УРСР (зараз Україна), він був лише тимчасово відсутній на вищезазначену дату, на яку він просить встановити факт його проживання, і не за власним бажанням, а саме через виконання ним військового обов`язку перед державою на той час це був СРСР, також саме не він обирав місце цієї служби (Мурманська область на той час територія СРСР (РСФСР)), він їхав саме туди, куди його направили в обов`язковому порядку з СРСР (УРСР), також в силу вимого чинного на той час законодавства він зобов`язаний був знятись у зв`язку із цією службою із реєстраційного обліку за місцем свого постійного проживання і тимчасово зареєструватись за місцем служби, під час військової служби у відпустку він приїздив саме до свого постійного місця проживання в УРСР (у подальшому Україні) до батьків, саме під час такої відпустки він вчинив злочин та був засуджений саме в Україні, під час розслідування та розгляду кримінальної справи встановлювалась його особа та зокрема громадянство, у вироку України було прямо зазначено, що він є саме громадянином України, в Україні у нього сім`я, яка складається із дружини та 3-х дітей, але зареєструвати шлюб із дружиною та визнати дітей в установленому законом порядку він не міг через відсутність у нього на руках паспорту громадянина України, який він своєчасно не отримав протягом тривалого проміжку свого життя (30 років) через свою необізнаність у галузі права та халатність замість загубленого ним паспорту громадянина СРСР, але зараз він зрозумів, що без паспорту він «ніхто», його навіть, у лікарню на операцію не хотіли брати, він переніс важку операцію та бажає «привести своє життя до ладу», але без встановлення вищезазначеного факту за рішенням суду у цій справі це є неможливим, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішення є: … рішення, постанови…

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи вищезазначену заяву заявника у цій справі, керувався ст.ст. 12, 29, 76, 81-82, 245, 265, 315 ЦПК України та виходив із такого.

Предметом розгляду у цій справі є встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України в певний час.

Метою встановлення даного факту заявник зазначив - отримання паспорту громадянина України.

У ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Ст. 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, закон передбачає можливість встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти постійного проживання на території України, що можуть мати значення для виникнення права особи на набуття громадянства України.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у п. 1 ч. 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» в редакції чинній на час виникнення спірний правовідносин, особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Згідно з підпунктом «а» п. 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку в редакції, чинній на час звернення заявника до суду).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження обставини постійного проживання на території України на зазначену дату може бути рішення суду.

П. 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній чи підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи зазначене, належність до громадянства України встановлюється на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 522/20494/18, від 04 квітня 2021 року у справі 523/14707/19.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, для оформлення органами міграційної служби належності до громадянства України ОСОБА_1 необхідно подати рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 або станом на 13.11.1991.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 народився в с.Удачне Криничанського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане 13.06.1973 року органом реєстрації актів цивільного стану Гуляйпільською сільською радою Криничанського району Дніпропетровської області. Батьки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за національністю українці (а.с. 6).

З 01.09.1980 по 06.09.1985 року навчався у школі інтернат №4 м. Запоріжжя, що підтверджується довідкою №11-12/356 від 12.07.2022 року виданої КЗ « Запорізька спеціалізована школа інтернат 1-2 ступенів « Козацький ліцей» Запорізької обласної ради (а.с. 10).

З 01.09.1985 р. по 17.06.1988 р. навчався у школі №29 м. Запоріжжя, що підтверджується архівною довідкою №77 від 16.08.2022 виданої Загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 29 Запорізької міської ради Запорізької області, яка є правонаступником школи №29 м. Запоріжжя (а.с. 11).

Відповідно до копії трудової книжки , З 19.09.1988 р. по 05.06.1991 р. працював у Запорізькому заводі спеціального технологічного обладнання. З 06.02.1996 р. по 25.06.1996 р. працював ЗАТ «МЖК «Вознесенка», м. Запоріжжя. З 01.09.1996 р. по 15.12.1998 р. працював у ТОВ «Модуль Трейд ЛТД» (а.с. 8-9).

До 12.06.1991 року проживав та був прописаний (зареєстроване місце проживання) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.88).

Відповідно до воєнного квитка ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу 25.06.1991 року Ленінським РВК м. Запоріжжя і проходив у воєнній частині 40108 с.Росляково Мурманської області (а.с. 86).

Згідно відповіді від 03.03.2023 року Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, вказано, що ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_3 виданий 13.09.1989 року Ленінський РВВС Запорізької області. За відомостями ВОМІРМП УДМС України в Запорізькій області гр. Варганов знятий з реєстрації 12.06.1991 року з адреси АДРЕСА_1 (а.с. 88-102).

У суді першої інстанції ОСОБА_1 пояснив, що знявся з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 - 12.06.1991 року, так як був призваний до строкової військової служби і після її проходження повернувся до м. Запоріжжя, де проживали його батьки за адресою: АДРЕСА_1 до 1995 року, але вже не реєструвався за даною адресою. З 1995 року батьки обміняли квартиру на будинок в с. М.Токмачці Оріхівського районного Запорізької області і він разом з ними проживав без реєстрації, так як сільська рада відмовила йому у реєстрації в зв`язку невеликим розміром житлової площі будинку. Додатково повідомив, що в серпні 1992 року військовою частиною НОМЕР_4 де проходив військову службу, йому було надано короткострокову відпустку з виїздом до м. Запоріжжя, а 26.08.1992 року скоїв злочин визнано винним та призначено покарання строком на 3 роки позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на два роки. З 1995 року по 2004 рік проживав без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_4 . Під час сумісного проживання у них з ОСОБА_2 народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2004 році у нього припинились шлюбні відносини з ОСОБА_2 і він переїхав проживати до своїх батьків у село Мала Токмачка Оріхівського району Запорізької області. З 2010 році почав проживати без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_2 , де і проживали до березня 2022 року - початку бойових дій. Під час сумісного проживання у них з ОСОБА_5 народилися: спільні діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до вироку Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 19.11.1993 року, ОСОБА_1 , визнано винним та призначено покарання строком на 3 роки позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на два роки. Вирок набрав законної сили 27.11.1993 року (а.с. 84-85). У вироку вказано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , українець, громадянин України, був дійсно призваний на строкову воєнну службу 25.06.1991 року Ленінським РВК м. Запоріжжя і проходив її у воєнній частині 40108 с. Росляково Мкрманської області. В серпні 1992 року військовою частиною НОМЕР_4 , де проходив військову службу, йому було надано короткострокову відпустку з виїздом до м. Запоріжжя (а.с. 84-85).

Відповідно до довідки Малотокмачанської сільської ради Пологівського району Запорізької області від 14.03.2023 року, ОСОБА_1 разом із своєю співмешканкою та дітьми мешкав без реєстрації місця проживання з 2010 року за адресою АДРЕСА_5 (а.с. 87).

Згідно із відповіддю Вознесенівського районного відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області №2814/263 від 13.05.2022, згідно з яким встановлено особу ОСОБА_1 і дійсно документувалася паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року, інформації щодо документування його паспортом громадянина України відсутня (а.с.7).

Свідок ОСОБА_11 у суді першої інстанції пояснила, що знає ОСОБА_1 з народження, є йому троюрідною сестрою. Він постійно проживав з моменту народження по цей час ( крім відбування військової служби) на території України. До 1991 року разом з батьками був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . В 1991 році призваний до армії, після повернення був притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинений злочин, потім поїхав до військової частини і після повернення з армії поїхав з 1993 року до батьків проживати в с.М.Токмачка Оріхівського району Запорізької області.

Свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції пояснила, що з 2010 року ОСОБА_1 є її вітчимом. Зі слів ОСОБА_13 їй відомо, що він постійно проживав на території України в м. Запоріжжі, спочатку до 1991 року в Олександрівському районі, а після армії деякий час в Шевченківському районі.

Ст. 1 Закону №2235-III визначено, що безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, законом не передбачено.

Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Ч. 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

У ч. 1 ст. статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції вважав, що заявником на підтвердження своєї заяви надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання на території України момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), зокрема документи щодо його народження, навчання та праці, пояснення свідків та інші письмові докази. При цьому відомостей про те, що заявник залишав територію України (крім військової служби) чи є громадянином іншої держави матеріали справ не містять.

ОСОБА_1 підтвердив свою заяву у суді першої інстанції, оскільки встановлення факту його постійного проживання на території України станом до 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року має правове значення, в іншому порядку заявник не може довести вказаного факту, який знайшов підтвердження наявними в матеріалах справи доказами. Встановлення даного факту необхідно заявнику для створення умов здійснення заявником особистих немайнових прав, які передбачені Конституцією України та положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Суд першої інстанції правильно врахував у цій справі вищезазначений правовий висновок Верховного Суду, який є обов`язком для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України для даної категорії справ окремого провадження.

Доводи апеляційної скарги Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області дублюють доводи пояснень заінтересованої особи на заяву заявника у цій справі у суді першої інстанції (а.с. 69-81), які мають більш ознаки «формалізму», ніж «конструктивного вирішення» питання заявника, та яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Надмірний формалізм … визнається неправомірним обмеженням права (постанова Верховного Суду від 5 серпня 2020 року у справі № 177/1163/16-ц).

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, ґрунтуються не на законі, а на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України, та лише відображають позицію заінтересованої особи у цій справі, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, заінтересована особа не надала апеляційному суду до своєї апеляційної скарги чи у судовому засіданні через свого представника доказів, передбачених ст. 367 ч. 3 ЦПК України на спростування заяви по заявника у цій справі, та зокрема, що заявник залишав територію України (крім військової служби) чи є громадянином іншої держави.

«Постійне» та «тимчасове» проживання фізичної особи в державі не є тотожними поняттями.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели саме до неправильного вирішення по суті цієї справи.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги заінтересованої особи не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови заінтересованій особі у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок заявника будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 16.10.2023 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Маловічко М.С.