Номер провадження: 22-ц/813/5287/23
Справа № 522/5615/19
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційного суд у складі:

головуючого судді: Сєвєрової Є.С.

суддів: Вадовської Л.М., Лозко Ю.П.

за участю секретаря: Малюти Ю.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Науменка А.В. 16 вересня 2020 року,

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про виселення відповідача та вселення позивача.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 20.12.2006 між громадянином Молдови ОСОБА_1 і ДП «Дирекція верстатобуд» (забудовник) був укладений Договір № 5/2/73 Р по резервуванню кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 63,47 кв.м., та підписаний Акт виконаних послуг по резервуванню вказаної квартири. Також, в цей день між позивачем і ДП «Дирекція верстатобуд» був укладений Договір № 5/2/73 купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення, а саме: повного пакету іменних цільових облігацій ДП «Дирекція верстатобуд».

Відповідно до умов Договору купівлі-продажу цінних паперів від 20 грудня 2006 року, позивачем була оплачена повна вартість повного пакету іменних цільових облігацій в сумі 470 947,40 грн., що відповідає загальній площі зарезервованої ним квартири площею 63,47 кв.м., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру № 789 від 20.12.2006 року, № 97 від 15.02.2007 року, № 267 від 14.05.2007 року та № 291 від 31.05.2007 року. Після здійснення 100% оплати вартості цільових облігацій та посередницьких послуг Агентства нерухомості «Альянс», 14.06.2007 року ДП «Дирекція верстатобуд» передало позивачу Сертифікат облігацій № 35 Серія: «А» на 6 347 цінних паперів, що відповідає загальній площі квартири - пл. 63,47 кв.м..

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.11.2010 року № 1256, житловому комплексу по АДРЕСА_2 , було присвоєно адресу: АДРЕСА_3 . 15 жовтня 2010 року будинок по АДРЕСА_3 був введений до експлуатацію, що підтверджується Актом готовності об`єкту до експлуатації № 1187 від 15.10.2010 року та Сертифікатом відповідності від 15.10.2010 року за № 15001187. виданих Інспекцією ДАБК в Одеській області.

02.12.2015 року позивач, прибувши у м. Одеса побачив, що в його квартирі проходять капітальні будівельні роботи (зносять перегородки). 02.03.2016 року позивачем було отримано інформаційну довідку з публічної бази даних - Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що власником його квартири є відповідач ОСОБА_2 .

Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано 11.07.2015 на ім`я ОСОБА_2 , на підставі заяви уповноваженої особи ОСОБА_3 , який є комерційним директором замовника будівництва ДП «Дирекція верстатобуд» та рідним сином директора ДП «Дирекція верстатобуд» ОСОБА_4 .

Правовстановлюючим документом для реєстрації права власності на квартиру послугувала додаткова угода до Договору інвестування № 5/2/73 від 21.10.2013 року яка була складена 28.10.2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , згідно якої ОСОБА_2 взяв на себе права та обов`язки першого інвестора за договором інвестування № 5/2/73 від 21.10.2013 року, укладеного між директором ДП «Дирекція верстатобуд» Фещенко Михайлом Володимировичем і ОСОБА_5 . При цьому, Договір інвестування № 5/2/73 від 21.10.2013 року був укладений між ДП «Дирекція верстатобуд» та ОСОБА_5 через три роки після введення дому до експлуатації. Таким чином, ОСОБА_5 , згідно предмету Договору інвестування № 5/2/73 від 21.10.2013 року, внесла інвестиційні кошти в будівництво житлового будинку АДРЕСА_3 , будівництво якого було закінчено ще у 2010 році.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2017 року по справі 522/7233/16-ц, залишеним без змін постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 21.11.2018 року по справі № 522/7233/16-ц (провадження № 61- 15053св18), визнані недійсними фіктивний договір інвестування № 5/2/73 від 21.10.2013 року, оформлений між ДП «Дирекція верстатобуд» та ОСОБА_5 та додаткова угода до Договору інвестування № 5/2/73 від 21.10.2013 року, яка була оформлена 28.10.2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , згідно якої ОСОБА_2 взяв на себе права та обов`язки першого інвестора за договором інвестування № 5/2/73 від 21.10.2013 року. Крім цього, Наказом заступника Міністра юстиції України з питань державної реєстрації Павло Мороза № 850/5 від 14.03.2017 року, за результатами розгляду скарги адвоката Димовчі М.І. в інтересах позивача, була скасована держана реєстрація права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4 , яка була протиправно зареєстрована державним реєстратором Заяц К.В. на підставі фіктивних договорів і сфальсифікованих документів. 14.08.2018 року позивачем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується актуальною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 146558573 від 23.11.2018 року. Таким чином, з моменту державної реєстрації за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_4 , у позивача виникає право власності на зазначену квартиру, яка була побудована за інвестовані кошти, проте доступу до квартири він досі не має, оскільки зазначеною квартирою безпідставно користується відповідач ОСОБА_2 , який встановив броньовані двері та сигналізацію і відмовляється виселитися з квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Виселено ОСОБА_2 з кв. АДРЕСА_4 . Вселено ОСОБА_1 до кв. АДРЕСА_4 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір у розмірі 1 536,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що, виселивши ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_4 , суд порушив ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в розумінні якої тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою правовою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі. Крім того, справу розглянуто без його присутності, чим порушено право на справедливий судовий розгляд. Станом на час вирішення спору існують інші судові провадження, в яких оспорюється права ОСОБА_1 на спірне майно, однак це залишилося поза увагою суду першої інстанції, який не надав оцінки таким обставинам.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 6 Конвенції, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2011 року у справі «Трудов проти Росії», заява № 43330/09).

Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з частиною п`ятою статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

У частині восьмій статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними (пункти 1, 2 частини другої статті 223 ЦПК України).

За змістом частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в разі: неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або першої неявки в судове засідання належним чином повідомленого учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнані поважними.

Згідно з матеріалами справи Приморський районний суд своєю ухвалою від 15 липня 2020 року закрив підготовче засідання у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 16 вересня 2020 року об 10 год. 30 хв (т. 1, а. с. 175).

Згідно з накладною кур`єрської служби «Спецкур`єр» (доставка ділової та юридичної документації) від 19 серпня 2020 року, відправлення, отримувачем якого є ОСОБА_2 , зокрема ухвала Приморського районного суду міста Одеси від 15 липня 2020 року, не вручено у зв`язку з тим, що охорона не пропускає. Крім того, на поштовому конверті зроблено запис, що 20 серпня 2020 року в телефонному режимі сповіщений про судову повістку, повідомив, що поїхав, в місті Одесі він тимчасово не перебуває (т. 2, а. с. 2).

Згідно з накладною кур`єрської служби «Спецкур`єр» (доставка ділової та юридичної документації) від 14 вересня 2020 року від отримання відправлення, отримувачем якого є ОСОБА_2 , а саме ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 15 липня 2020 року, відмовились (т. 2, а. с. 3).

16 вересня 2020 року до Приморського районного суду міста Одеси надійшло клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням на всій території України карантину з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, та задля убезпечення від ризику завдання шкоди життю та здоров`ю учасників справи і працівників суду (т. 1, а. с. 180 - 182).

Відповідно до довідки секретаря судового засідання Приморського районного суду міста Одеси від 16 вересня 2020 року у судове засідання, призначене на 16 вересня 2020 року, сторони не з`явилися (т. 2, а. с. 4).

За результатами розгляду справи 16 вересня 2020 року Приморським районним судом міста Одеси ухвалено рішення (т. 2, а. с. 3 10).

Незважаючи на першу неявку відповідача у перше судове засідання під час розгляду справи по суті, наявність клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яке не було розглянуто та оцінено на предмет поважності (неповажності) причини неявки учасника справи в судове засідання, суд першої інстанції ухвалив рішення у справі.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) цього обов`язку судом призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Розгляд справи про виселення відповідача з житла в першому судовому засіданні, без його участі та без розгляду клопотання про відкладення справи, свідчить про порушення статті 6 Конвенції та є порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою скасування рішення суду.

Зважаючи на викладене, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового по суті справи.

Встановлено, що 20 грудня 2006 року між громадянином Республіки Молдова ОСОБА_1 та ДП «Дирекція верстатобуд» укладений договір щодо резервування квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 63,47 кв. м, та підписаний акт виконаних послуг щодо резервування вказаної квартири.

20 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та ДП «Дирекція верстатобуд» укладений договір купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення, за змістом якого ОСОБА_1 зобов`язався прийняти у власність та оплатити вартість повного пакету облігацій ДП «Дирекція верстатобуд» в процесі їх розміщення. Загальна вартість повного пакету облігацій в обсязі 6 347 штук складає 470 947,40 грн.

ОСОБА_1 оплатив загальну вартість повного пакету іменних цільових облігацій в сумі 470 947,40 грн, що відповідає загальній площі зарезервованої ним квартири площею 63,47 кв. м. Вказане підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру від 20 грудня 2006 року № 789, від 15 лютого 2007 року № 97, від 14 травня 2007 року № 267 та від 31 травня 2007 року № 291.

Після здійснення 100 % оплати вартості цільових облігацій та посередницьких послуг Агентства нерухомості «Альянс», 14 червня 2007 року ДП «Дирекція верстатобуд» передало позивачу сертифікат облігацій № 35 Серія: «А» на 6 347 цінних паперів, що відповідає загальній площі квартири 63,47 кв. м.

Приморська районна адміністрація Одеської міської ради своїм розпорядженням від 06 листопада 2010 року № 1256 житловому комплексу на АДРЕСА_2 присвоїла адресу: АДРЕСА_3 .

15 жовтня 2010 року будинок АДРЕСА_3 введений в експлуатацію.

21 жовтня 2013 року між ДП «Дирекція верстатобуд» та ОСОБА_5 укладений договір № 5/2/73 інвестування квартири АДРЕСА_4 , за умовами якого інвестор взяв на себе зобов`язання інвестувати будівництво об`єкта, а розмір інвестицій інвестора складає 345 106,60 грн.

28 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 , ДП «Дирекція верстатобуд» і ОСОБА_2 укладена додаткова угода до договору інвестування квартири від 21 жовтня 2013 року, згідно з якою ОСОБА_5 передала ОСОБА_2 всі права та обов`язки за договором інвестування.

11 липня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції прийняте рішення № 22787156 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_2

02 грудня 2015 року ОСОБА_1 дізнався, що в квартирі АДРЕСА_4 проводяться капітальні будівельні роботи (зносяться перегородки).

02 березня 2016 року позивач отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої власником квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_2 , право власності якого на зазначену квартиру зареєстровано 11 липня 2015 року на підставі заяви уповноваженої особи ОСОБА_3 , який є комерційним директором замовника будівництва ДП «Дирекція верстатобуд» та рідним сином директора ДП «Дирекція верстатобуд» Фещенка М. В.

14 березня 2016 року позивач подав до Приморського відділу поліції у місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області заяву про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) і розпочато кримінальне провадження № 0001742 за ознаками правопорушення, передбаченого частиною другою статті 192 Кримінального кодексу України (далі КК України), яке було перекваліфіковане на частину четверту статті 190 (шахрайство) та частини першу другу, четверту статті 358 (підробка документів) КК України.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2017 року у справі № 522/7233/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору інвестування та додаткової угоди до договору інвестування задоволено.

Визнано недійсним договір інвестування, укладений 21 жовтня 2013 року між ДП «Дирекція верстатобуд» та ОСОБА_5 , а також додаткову угоду до цього договору, укладену 28 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 , ДП «Дирекція верстатобуд» і ОСОБА_2 .

Постановою апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року у справі № 522/7233/16-ц рішення Приморського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року постанову апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року скасовано, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2017 року залишено в силі (справа № 522/7233/16-ц).

Наказом Міністерства юстиції України від 14 березня 2017 року № 850/5 скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 липня 2015 року № 22787156, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, шляхом внесення запису про скасування державної реєстрації права власності з номером запису 10376226.

14 червня 2018 року проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 листопада 2018 року № 146558573.

Викладене свідчить про те, що у ОСОБА_1 виникло право власності на спірну квартиру, однак як власник квартири він позбавлений можливості користуватися власністю, оскільки квартирою безпідставно користується відповідач ОСОБА_2 , який встановив броньовані двері та сигналізацію і відмовляється виселитися з квартири.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Протоколу № 1 до ст. 1 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст.319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник такого майна має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення та вселення.

Враховуючи викладене, підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про вселення та виселення ОСОБА_2 .

Суд враховує, що виселення відповідача з квартири є додатковим способом захисту позивачем свого права власності на квартиру, його застосування є необхідним для забезпечення реального захисту його порушених прав, оскільки задоволення вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом вселення позивача без виселення відповідача не забезпечить повного захисту права власності ОСОБА_1 .

Не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що його право на користування житлом забезпечене ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в розумінні якої тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою правовою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі, оскільки право позивача так само підлягає захисту, та гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Набуття ОСОБА_1 права на майно було первинним, ОСОБА_2 уклав договір в 2013 році, з 2016 року йому відомо про претензії на майно з боку позивача, відтак з огляду і на такі обставини доводи про тривалість користування житлом не можуть бути підставою відмови в задоволенні позову.

Втручання держави у право особи на житло та мирно володіти своїм майном за заявленими позивачем вимогами є законним заходом, який переслідує як особистий інтерес позивача, спрямований на захист його порушеного права власності на майно, так і суспільний інтерес, спрямований на утвердження у країні суспільного правопорядку щодо недопустимості незаконного позбавлення осіб їх прав власності на майно, і є пропорційним переслідуваним таким втручанням цілям.

Незаконність володіння ОСОБА_2 спірною квартирою встановлена рішенням суду, отже, правові підстави для користування квартирою у останнього відсутні.

Доводи апеляційної скарги про існування інших судових проваджень, в яких оспорюються права ОСОБА_1 , не можуть бути підставою відмови в задоволенні позову, оскільки рішення суду переглядається станом на час його ухвалення, обставин неправомірності набуття ОСОБА_1 прав на квартиру не встановлено.

Не можуть бути підставою відмови в задоволенні позову доводи про недобросовісність реєстрації права власності, існування не скасованого свідоцтва про право власності, тощо, оскільки суд апеляційної інстанції в силу вимог частини першої статті 367 ЦПК України переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, при цьому обставин, які б надали право виходу за її межі не встановлено.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню із ухваленням нового про задоволення позову з мотивів та підстав, викладених вище.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_4 .

Вселити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) до квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1536,80 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст складено 16.10.2023.

Головуючий

Судді