КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/4662/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 жовтня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Ірпінського міського суду Київської області в складі судді Чернової О.В., ухвалене в м. Ірпені 19 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту батьківства,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив встановити факт батьківства ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внести зміни до актового запису про народження № 419 від 31 серпня 2012 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції в Київській області, вказавши батьком ОСОБА_4 .

Позов мотивував тим, що з-аявник ОСОБА_1 є засновником дитячого будинку сімейного типу родини ОСОБА_6 .

29 березня 2021 року ОСОБА_7 загинула у ДТП, у померлої були малолітні діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішеннями виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 06 квітня 2021 року дітям встановлено статус дитини-сирота, а також влаштовано до дитячого будинку сімейного типу родини ОСОБА_6 .

На даний час виникла необхідність у встановленні факту батьківства щодо дитини ОСОБА_5 для вступу її у спадщину, яка відкрилася після смерті батька ОСОБА_4 , та для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Мати дитини також займалася вирішенням даного питання, в тому числі зверталася до суду, але після її смерті провадження в справі було закрите.

Зазначив, що ОСОБА_7 з грудня 2005 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , її прізвище на той час було ОСОБА_7 , і лише після смерті ОСОБА_4 вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 , змінивши прізвище. ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_7 та ОСОБА_4 народилася спільна дитина ОСОБА_11 , на час народження якої мати дитини у шлюбі не перебувала. При реєстрації народження доньки запис про батька був зроблений зі слів матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Утрьох вони проживали за адресою АДРЕСА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ОСОБА_4 безумовно визнавав себе батьком дитини, приймав активну участь у її вихованні, матеріально забезпечував сім`ю, вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет, що підтверджується в тому числі актом, складеним депутатом Ірпінської міської ради. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер від захворювання на туберкулез. Дитина проживала разом із ОСОБА_7 до смерті останньої.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 червня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_12 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, ненадання належної правової оцінки встановленим обставинам, підтвердженим належними та допустимими доказами, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 червня 2023 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги в позові.

Вказував, що в судовому засіданні позовні вимоги були доведені належними та допустимими доказами, у відповідності до правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2020 року в справі № 643/9245/18, від 21 березня 2018 року в справі № 543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року в справі № 641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі № 225/6301/15-ц, згідно яких, законом не встановлено конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства.

Посилався на надані ним письмові докази і зміст показань свідків, допитаних в судовому засіданні.

Вказував, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що в рішенні виконавчого комітету Ірпінської міської ради про встановлення ОСОБА_5 статусу дитини-сироти чітко вказано, що відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, і що в цьому рішенні є пряме посилання на витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, де зазначено таку ж інформацію.

Вважав необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що на підтвердження спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_4 з 2005 року по день смерті останнього не надано належних та допустимих доказів. Про факт спільного проживання з 2005 року батьків дитини надав пояснення сам відповідач ОСОБА_3 , про факт їх спільного проживання надали пояснення свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також зазначено в акті депутата.

Щодо відсутності фотографій спільного побуту, проживання та відпочинку, пояснював, що обидва батьки дитини загинули, їх особисті речі, в тому числі сімейний фотоальбом, не передавалися до дитячого будинку, і інших фотографій, крім наявної у справі, позивач об`єктивно не має, як і письмових доказів матеріального утримання дитини її батьком. Натомість, надані суду письмові докази і показання свідків та відповідача дозволяють в повній мірі прийти до висновку про визнання ОСОБА_4 свого батьківства щодо дитини.

Вважав, що незвернення батька дитини до органів РАЦС із заявою про визнання батьківства не свідчить про те, що вказана особа не є батьком, а є суб`єктивним рішенням цієї особи, і права дитини на спадщину не можна ставити у залежність від такої бездіяльності. Суд не звернув уваги на пояснення свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що ОСОБА_4 не був записаний як батько лише з метою отримання соціальних виплат.

Посилався на неможливість проведення експертизи для встановлення факту батьківства, оскільки ОСОБА_4 помер 4 роки тому, а ексгумація трупа для отримання зразків ДНК не передбачена ЦПК України. Крім того, в правових висновках Верховного Суду немає вказівок на необхідність та можливість проведення в даній категорії справ про встановлення батьківства молекулярно-генетичної експертизи як необхідної передумови встановлення вказаного юридичного факту.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, які б із достовірністю підтверджували факт батьківства ОСОБА_4 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 16, 18).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті від 23 листопада 2022 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 30). Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 06 квітня 2021 року № 50/8 встановлено статус дитини-сироти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в зв`язку з тим, що мати дитини ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , а відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а. с. 19).

Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 06 квітня 2021 року № 50/6 влаштовано ОСОБА_5 до дитячого будинку сімейного типу родини ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 , покладено персональну відповідальність за життя, здоров`я, фізичний та психологічний розвиток дітей на батьків-вихователів ОСОБА_1 та ОСОБА_17 , зобов`язано батьків-вихователів оформити спадщину малолітньої дитини (а. с. 20 - 22).

Судом також встановлено, що 20 вересня 2020 року депутатом Ірпінської міської ради Бурчаком О.В. складено акт на звернення № 27/1 від 20 вересня 2020 року та видано його ОСОБА_7 в тому, що вона дійсно проживала без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 , вела особисте спільне господарство, разом виховували ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до його смерті. Свідком зазначена ОСОБА_18 (а. с. 10 - 11).

На а. с. 12 знаходиться копія спільного фотознімку чоловіка разом з дитиною.

У декларації № 0001-61Т2-6100 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, від 26 вересня 2016 року, щодо пацієнта ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказано місце її фактичного проживання або перебування АДРЕСА_1 (а. с. 13).

29 серпня 2019 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб із ОСОБА_10 (а. с. 14).

Листом Ірпінського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області від 24 грудня 2022 року повідомлено, що актового запису про шлюб, складеного відносно ОСОБА_4 не виявлено (а. с. 66).

Листом Ірпінської державної нотаріальної контори від 26 грудня 2022 року № 740/02-14 повідомлено, що в нотаріальній конторі заведено спадкову справу № 55/2021 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , із заявою про прийняття спадщини звернувся дядько померлого ОСОБА_3 , якому 24 лютого 2021 року видані свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно (а. м. 68).

Листом виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 27 грудня 2022 року повідомлено, що по облікам реєстру територіальної громади м. Ірпінь, за адресою АДРЕСА_1 станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 значаться зареєстрованими ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 був зареєстрований у період з 13 лютого 1988 року по 28 вересня 2020 року, знятий з реєстраційного обліку місця проживання по смерті (а. с. 84).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частини друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 Сімейного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно з частини першої, другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Тобто передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

На підтвердження батьківства ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачем ОСОБА_1 як опікуном дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було надано такі письмові докази: акт, складений 20 вересня 2020 року депутатом Ірпінської міської ради Бурчаком О.В., згідно якого ОСОБА_7 та ОСОБА_4 проживали та вели спільне господарство та виховували ОСОБА_5 до смерті ОСОБА_4 ; фотознімок, на якому зображені удвох ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, де батьком вказаний ОСОБА_22 ; копію декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, від 28 вересня 2016 року щодо пацієнта ОСОБА_5 , де зазначено її адресу фактичного проживання АДРЕСА_1 , копію паспорта ОСОБА_4 , в якому вказане місце реєстрації АДРЕСА_1 , витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, згідно якого ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , лист Ірпінського відділу РАЦС від 24 грудня 2022 року, згідно якого актових записів про шлюб ОСОБА_4 не виявлено, свідоцтво про реєстрацію шлюбу ОСОБА_10 та ОСОБА_7 29 серпня 2019 року.

Також в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням представника позивача свідок ОСОБА_14 пояснив, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приходиться йому хрещеною донькою. Від самого ОСОБА_4 , який був його другом з дитинства, надійшла така пропозиція у 2013 році, при цьому останній сказав, що ОСОБА_5 є його донькою. ОСОБА_5 та її мати ОСОБА_7 проживали із ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 з 2009 по 2018 роки. Після чого спільне проживання припинили, та ОСОБА_7 змінила місце свого проживання, причини цього йому невідомі. Додав, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 проживали як чоловік та жінка однією сім`єю, проте, про ведення спільного бюджету та господарства йому нічого не відомо. ОСОБА_4 було відомо, про те, що у свідоцтві про народження доньки ОСОБА_5 не був записаний батько задля отримання соціальних виплат, при цьому він не запитував у ОСОБА_4 , хто справжній батько ОСОБА_5 , він вважає, що батьком ОСОБА_5 є ОСОБА_4 . Вважає, що ОСОБА_4 повідомив би його про те, що ОСОБА_5 не є його донькою. У нього не було сумнівів щодо батьківства відносно ОСОБА_5 ОСОБА_4. , оскільки останній ставився до дитини дуже добре, як до своєї дитини, цікавився її життям. На які кошти проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_7 йому невідомо, вони офіційно не працювали.

Допитана в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_15 пояснила, що проживає по АДРЕСА_3 , їй відомо, що у 2012 році народилась ОСОБА_5 , матір`ю якої є ОСОБА_7 , хто є біологічним батьком дитини їй не відомо. ОСОБА_7 і ОСОБА_4 до 2012 року спільно не проживали однією сім`єю, періодично зустрічалися, спільно проживати почали з літа 2012 року, коли ОСОБА_7 вже була вагітна, народилася ОСОБА_5 і проживали до квітня 2018 року. У 2018 році ОСОБА_7 пішла від ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , залишила дитину і ОСОБА_4 наглядав за дитиною приблизно півроку. ОСОБА_4 з ОСОБА_5 вона бачила часто, до дитини він ставився добре, грався з нею та займався її вихованням. Час від часу, коли ОСОБА_4 вирушав на роботу, залишав дитину вдома, в ці проміжки часу дитина часто приходила додому до неї, ОСОБА_4 при цьому називала батьком.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції пояснив, що ОСОБА_4 є його племінником, та у період з 2005 року по 2010 рік періодично проживав із ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 в 2010 році, залишивши помешкання ОСОБА_4 , почала підтримувати стосунки з іншим чоловіком, - ОСОБА_10 , та повернулася до ОСОБА_4 у 2012 році вже коли була вагітна. У 2012 році у ОСОБА_7 народилася донька ОСОБА_5 , народження якої задля отримання соціальних виплат було зареєстровано відповідно до ч.1 ст.135 СК України та зазначено батьком не існуючу людину - ОСОБА_22 . Оскільки ОСОБА_7 достовірно було відомо про стан здоров`я ОСОБА_4 , який був хворий на туберкульоз, та про наслідки цієї хвороби, з метою отримання у подальшому спадщини її донькою зазначила відомості про батька дитини - « ОСОБА_22 ». Із пологового будинку ОСОБА_7 із дитиною приїхала до ОСОБА_4 і вони утрьох проживали разом. ОСОБА_4 добре ставився до дитини, гуляв із нею, жили вони на дитячі гроші та гроші, за які було продано земельну ділянку ОСОБА_4 і його матері. Мати ОСОБА_4 при житті також добре ставилася до дитини. Натомість хто є біологічним батьком ОСОБА_5 йому не відомо і лише гарне ставлення до дитини та спільне проживання цього не доводить. ОСОБА_4 помер в диспансері і він здійснив його поховання та отримав спадщину у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вказаний будинок було знищено під час активних бойових дій. Земельна ділянка належить йому на підставі договору купівлі-продажу. Мати ОСОБА_4 померла раніше, батько живий, приїжджав на поховання.

Судом першої інстанції було надано належної оцінки зазначеним доказам.

Судом встановлено, що у свідоцтві про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданого 31 серпня 2012 року відділом ДРАЦС Ірпінського МУЮ у Київській області, у графі «Батько» вказаний « ОСОБА_22 », у графі «Мати» - « ОСОБА_7 », та зроблено вірний висновок, що збіг імені та по батькові, вказаного у свідоцтві про народження в відомостях про батька, із ім`ям та по батькові ОСОБА_4 не є доказом батьківства останнього, як стверджував в судовому засіданні представник позивача.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав належної оцінки рішенню виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 06 квітня 2021 року № 50/8 про встановлення дитині статусу дитини-сироти, в якому вказано, що відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, є необґрунтованими, з огляду на те, що внесення відомостей про батька до акту про народження дитини зі слів матері є передумовою для звернення до суду з позовом про встановлення батьківства, однак не є саме по собі підставою для задоволення таких вимог, оскільки ці обставини підлягають доказуванню.

Також із доказів, наявних в матеріалах справи, судом встановлено, що при народженні дитини ОСОБА_5 її мати ОСОБА_7 , у шлюбі не перебувала, спільної заяви вони з ОСОБА_4 щодо внесення відомостей про нього, як про батька, не подавали і запис про батька ОСОБА_5 у книзі записів народжень було проведено за прізвищем матері, а ім`я, по батькові та національність батька дитини були записані за вказівкою її матері ОСОБА_7 , в порядку ст. 135 СК України, що не може свідчити про те, що батьком ОСОБА_5 є саме ОСОБА_4 .

Апеляційний суд також погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що на підтвердження спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_4 з 2005 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 не надано належних, допустимих та достатніх доказів, оскільки з долучених до матеріалів справи письмових доказів та отриманих пояснень свідків неможливо встановити факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, які б вказували на те, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 склались та мали місце протягом вказаного періоду часу (з 2005 року по 2019 рік, в тому числі на час народження дитини), усталені відносини, які притаманні подружжю.

Апеляційний суд вважає правомірними висновки суду першої інстанції, що показання допитаних в судовому засіданні свідків не підтверджують спільне проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_4 як подружжя, з їх показань неможливо встановити, яким чином був налагоджений побут, чи був спільний бюджет, чи були спільні значні витрати чи набуття майна у власність, тобто їх показання не містять будь-яких конкретних обставин життя як сім`ї в період як до народження дитини, так і після цього.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 28 червня 2023 року в справі № 357/9241/21 (провадження № 61-12927св22) про те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.

Доводи апеляційної скарги, що факт спільного проживання ОСОБА_7 з ОСОБА_4 підтвердили як свідки, так і відповідач ОСОБА_3 , апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані, з огляду на те, що спільне проживання осіб за однією адресою не тотожне проживанню цих осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також враховуючи, що суб`єктивне сприйняття свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_4 як однієї сім`ї ще не означає дійсного існування ознак сім`ї в юридичному контексті.

Апеляційний суд також приймає до уваги правові висновки Верховного Суду, який в постанові у справі № 521/21655/19 відзначив, що реєстрація місця проживання жінки та чоловіка за однією адресою не є обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.

Судом першої інстанції надано належної оцінки акту депутата Ірпінської міської ради, згідно якого ОСОБА_7 проживала без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_4 , вони вели спільне господарство та разом виховували ОСОБА_5 до смерті ОСОБА_4 , та зауважено, що в даному акті не зазначено періоду, щодо якого він складений.

Апеляційний суд також враховує, що даний акт депутата складено за заявою ОСОБА_7 і за підписом свідка ОСОБА_14 , який був допитаний як свідок судом першої інстанції і показання якого суд не визнав належним та достовірним доказом на підтвердження обставин спільного проживання ОСОБА_7 з ОСОБА_4 та батьківства ОСОБА_4 . Відтак, акт депутата, який було складено на підставі свідчення даної особи, також не може вважатися належним доказом.

Суд першої інстанції вірно оцінив наданий позивачем доказ у вигляді декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, щодо пацієнта ОСОБА_5 , в якій зазначено адресу фактичного проживання: АДРЕСА_1 , оскільки така декларація містить дані станом на 28 вересня 2016 року, отже, також не підтверджує факт спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_7 та спільного виховання дитини ОСОБА_5 саме в період з 2005 року та до смерті ОСОБА_4 в 2019 році.

Судом першої інстанції обґрунтовано відхилена як доказ спільного проживання ОСОБА_7 і ОСОБА_4 довідка Ірпінської центральної міської лікарні протитуберкульозного відділення від 14 лютого 2020 року № 61, відповідно до якої ОСОБА_7 , перебувала на «Д» обліку в протитуберкульозному відділенні з квітня 2019 року по 19 жовтня 2019 року, та яка, на припущення сторони позивача, мала бути доказом спільного проживання ОСОБА_7 із ОСОБА_4 , оскільки останній також хворів на туберкульоз.

Апеляційний суд також погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що долучене до матеріалів справи фото не може вважатися доказом на підтвердження факту батьківства, оскільки подано копію лише одного фото, надана фотокартка не вказує, що померлий ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , можливо, проводили разом певний час, разом з тим, не надано жодних інших фото спільного побуту, проживання, відпочинку, коли дитину забирали з полового будинку, зі святкування її днів народження, інших свят, проводження звичайних сімейних буднів, тощо.

Апеляційний суд приймає до уваги, що інших фотографій дитини ОСОБА_5 , зокрема на офіційних документах, матеріали справи не містять, а відтак встановити з даної фотографії, що на ньому зображена саме ОСОБА_5 , не представляється можливим.

Також апеляційний суд погоджується з зауваженням суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин надання ОСОБА_4 матеріальної допомоги (надання коштів, придбання речей, одягу, здійснення оплати за відвідування садочка тощо) на утримання дитини ОСОБА_5 , не надано жодних належних та допустимих письмових доказів (листів, анкет, документів), які б свідчили про визнання за життя ОСОБА_4 свого батьківства щодо ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги, що у позивача, як у голови дитячого будинку, відсутні в наявності інші докази спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_4 - фотографії, особисті речі, докази матеріального утримання дитини її батьком, апеляційний суд відхиляє як неспроможні, оскільки позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду з клопотанням про витребування таких доказів у осіб, у яких вони знаходяться.

Доводи апеляційної скарги, що право дитини на отримання спадщини після батька, який впродовж семи років не подав за життя заяви про встановлення батьківства, не можна ставити у залежність від такої бездіяльності, відхиляються апеляційним судом, з огляду на те, що в позові відмовлено через його недоведеність, а не тільки в зв`язку з обставиною, яка може свідчити про невизнання ОСОБА_4 свого батьківства.

Оцінивши надані докази як окремо, так і у їх сукупності, суд першої інстанції правильно встановив, що такі докази достовірно не доводять визнання себе ОСОБА_4 батьком дитини - ОСОБА_5 , за життя ним не було подано спільну з ОСОБА_7 заяву про визнання ним батьківства, а у свідоцтві про народження дитини батько записаний зі слів матері. Беручи до уваги, що на момент смерті ОСОБА_4 з моменту народження дитини пройшло 7 повних років, та враховуючи такий тривалий проміжок часу, останній міг звернутися до органів ДРАЦС з заявою про визнання батьківства.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі повного та всебічного дослідження доказів, наданих сторонами, та оцінивши їх на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відмову в позові як недоведеному та необґрунтованому.

Крім того, суд першої інстанції вірно вказав, що стороною позивача не було заявлено клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, і встановлення факту батьківства померлого ОСОБА_4 відносно ОСОБА_5 без проведення відповідної судової молекулярно-генетичної експертизи лише на підставі наданих доказів, як-то показань свідків, які є суперечливими, однієї фотокартки, інших письмових доказів, із яких не вбачається спільне проживання однією сім`єю ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в період з грудня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, визнання ним батьківства, неможливе.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи із наступного.

В постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року в справі № 592/6307/16 (провадження № 61-4518св23) за позовом про встановлення факту батьківства померлої особи відносно дітей, викладено правовий висновок, згідно якого питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 89 ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.

В постанові Верховного Суду від 30 травня 2023 року № 592/4443/17 (провадження № 61-9923св22) за позовом про встановлення факту батьківства померлої особи відносно дитини викладено правовий висновок, згідно якого «як докази для встановлення батьківства в суді можуть бути досліджені зокрема: листи, телеграми відповідача, в яких він повідомляє про можливість народження чи народження його дитини певною жінкою; заява відповідача за місцем роботи про надання йому відпустки у зв`язку з народженням дитини; показання свідків про виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, обрання імені дитини тощо. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Але передумовою звернення до суду в справах про встановлення батьківства є, зокрема, наявність кровного споріднення між особою, яку позивач просить визнати батьком, і дитиною. Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням статті 89 ЦПК України, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України , суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України».

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо неможливості ексгумації трупа в межах цивільного процесу, оскільки зазначене питання було предметом дослідження Верховного Суду та відповідні висновки викладені у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 592/4443/17 (провадження № 61-37023св18), від 27 травня 2020 року у справі № 711/8704/15 (провадження № 61-44244св18). Предметом зазначених справ було, зокрема встановлення факту батьківства щодо померлої особи.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на зміст ст. 130, 135, 128 СК України, постанову Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст. 234, 256 ЦПК України, Правила реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2, Правила внесення змін в актовий запис цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, без зазначення, яким чином, на думку позивача, судом першої інстанції було неправильно застосовано чи незастосовано вказані норми матеріального права, не становлять передбачені ст. 376 ЦПК України підстави для скасування законного і обґрунтованого рішення, та відхиляються апеляційним судом.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2020 року в справі № 643/9245/18, від 21 березня 2018 року в справі № 543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року в справі № 641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі № 225/6301/15-ц, відхиляються апеляційним судом, оскільки рішення суду першої інстанції наведеним висновкам не суперечить.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів, яким було надано належну оцінку судом першої інстанції, та не спростовують правильних висновків суду.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.