Ухвала

29 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 357/1540/21

провадження № 61-13415ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі Електромережі» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, у вигляді втраченого заробітку внаслідок зменшення працездатності,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі Електромережі» (далі -

АТ «ДТЕК Донецькі Електромережі») про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, у вигляді втраченого заробітку внаслідок зменшення працездатності.

Позов мотивований тим, що вироком Добропільського міського суду Донецької області від 02 грудня 1983 року встановлено, що ОСОБА_1 22 квітня 1983 року, проходячи повз лінію електромережі, ухопився рукою за пружину, що висіла на дроті високовольтної лінії електричних мереж, внаслідок чого його вдарило струмом і він отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді опіку правої руки, правого плеча та голови. Вказував, що після проходження реабілітації у 1991 році йому було встановлено

ІІІ групу інвалідності з дитинства - безстроково.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 351 від 12 травня

2010 року йому встановлено 60 % втрати працездатності.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області

від 01 липня 2010 року, яке рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16 вересня 2010 року було змінено, ОСОБА_1 вперше визначено розмір відшкодування шкоди, внаслідок пошкодженого здоров`я -

1 577,19 грн щомісяця, починаючи з 12 травня 2010 року.

На сьогоднішній день АТ «ДТЕК Донецькі електромережі»

є правонаступником Добропільських РЕМ Кіровських електричних мереж та ВАТ «Донецькобленерго».

Позивач вказував, що у зв`язку з каліцтвом він позбавлений можливості влаштуватися на постійне місце роботи, систематично перебуває у депресії, та має порушення фізичного і психологічного стану здоров`я.

Законом передбачено право потерпілого на перерахунок раніше визначеного розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. На підставі наведеного просив стягнути з відповідача на свою користь відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, у вигляді втраченого заробітку, внаслідок зменшення загальної працездатності, у розмірі 230 572,16 грн за період з 01 лютого 2018 року до 31 грудня 2020 року, зобов`язати АТ «ДТЕК Донецькі Електромережі» з 01 січня 2021 року щомісячно йому виплачувати по 9 828 грн у рахунок відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, у вигляді втраченого заробітку, внаслідок зменшення загальної працездатності, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 22 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, позов задоволено.

Стягнуто з АТ «ДТЕК Донецькі Електромережі» на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, у вигляді втраченого заробітку, внаслідок зменшення загальної працездатності, за період з 01 лютого

2018 року по 31 грудня 2020 року в розмірі 230 572,16 грн.

Зобов`язано АТ «ДТЕК Донецькі Електромережі» виплачувати

ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року в рахунок відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, у вигляді втраченого заробітку, внаслідок зменшення загальної працездатності, щомісячно 9 828,00 грн, з урахуванням раніше виплачених сум.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

12 вересня 2023 року АТ «ДТЕК Донецькі Електромережі», через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, в якій заявник, посилаючись

на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення

про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини,

яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації,

що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено,

що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення

для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише

за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову

в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму

для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є вимоги про відшкодування шкоди та зобов`язання вчинити дії. При цьому позовна вимога про відшкодування шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі. Тобто ціна позову становить 230 572,16 грн, яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 250 = 671 000 грн).

Отже, справа № 357/1540/21 є справою незначної складності

та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись

з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять

до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того, чи визнавав її такою

суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали містить посилання

на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

У касаційній скарзі АТ «ДТЕК Донецькі Електромережі» зазначає,

що зазначена справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для АТ «ДТЕК Донецькі Електромережі», стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки спори про відшкодування шкоди, завданої здоров`ю, та перегляд їх розміру є поширеними у різних сферах правовідносин та із різним суб`єктним складом. Такий суспільний інтерес до справ визначається й зацікавленістю як держави, так і отримувачів такого відшкодування у передбачуваному очікуванні справедливого розміру відшкодування.

Доводи заявника про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики з питань відшкодування шкоди, завданої здоров`ю, та перегляд

їх розміру є поширеними у різних сферах правовідносин та із різним суб`єктним складом, з огляду на чисельну кількість аналогічних позовів

не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник у касаційній скарзі не довів факт існування суперечності висновків судів відносно судової практики Верховного Суду з цього питання. Зазначені заявником судові рішення апеляційної інстанції зроблені за різної фактично-доказової бази. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, однак не обґрунтовують фундаментальність вирішених у справі правових питань.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого,

що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання

має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики

на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значимістю для держави й суспільства

у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Верховний Суд зазначає, що «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи

в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп,

які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив

на розвиток громадянського суспільства. Значний суспільний інтерес

у справі означає, що предмет спору стосується питання загальнодержавного значення, як визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави,

її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Касаційна скарга не містить жодних аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи. Предмет спору

не стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства

у контексті наведених вище критеріїв.

Аналіз наведених заявником у скарзі доводів не дає підстав для висновку про те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки незгода із рішенням судів попередніх інстанцій не свідчить про винятковість справи для заявника, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для заявника внаслідок прийняття такого судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ,

які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Київського апеляційного суду від 07 грудня

2022 року про можливість її оскарження в касаційному порядку

не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

За наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі Електромережі» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, у вигляді втраченого заробітку внаслідок зменшення працездатності, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська