Єдиний унікальний номер: 944/5835/22
Провадження № 2/448/208/23
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повне)

03.10.2023 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Юрія БІЛОУСА,

за участю секретаря судового засідання Ірини РОМАНЧЕНКО,

сторони:

позивачка ОСОБА_1,

відповідач ПрАТ СК «ПЗУ Україна»,

суть спору: про стягнення страхового відшкодування,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 - не з`явилася,

її представник - адвокат Микола ІЛЬКІВ (ордер серії ВС №1170811) - не з`явився (заява),

представник відповідача ПрАТ СК «ПЗУ Україна» - Наталія ЗАЛЕВСЬКА (довіреність від 04.02.2021 року) - не з`явилася (заява),

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

в с т а н о в и в:

Описова частина

І. Стислий виклад обставин справи:

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Ільків М.М. звернувся до суду із вказаним позовом. Зазначив, що 26 січня 2022 року близько 23:10 год. на автодорозі Львів-Шегині 72 км.+800 м. у с.Волиця Яворівського району Львівської області мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій автомобіля марки «RenaultMaster», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 здійснив наїзд па пішохода ОСОБА_3 (батька позивачки).

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Відповідальність водія вказаного вище транспортного засобу на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована згідно полісу №205976556 у ПрАТ СК «ПЗУ Україна».

27 січня 2022 року по даному факту внесено відомості до ЄРДР за № 0000046 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Стверджує, що 16 травня 2022 року на адресу ПрАТ СК «ПЗУ Україна» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах доньки загиблого - ОСОБА_1 , загальна сума якого становить 260 000 грн., в тому числі 26 000 грн. моральна шкода та 234 000 грн. витрати на утримання, із долученням необхідних для прийняття рішення документів, до якої 30 серпня 2022 року долучено копію постанови про закриття кримінального провадження №0000046 від 25 серпня 2022 року.

06.10.2022 року Відповідачем було виплачено позивачці ОСОБА_1 , страхове відшкодування у розмірі 130 000 грн.

З листа від 27.10.2022 ПрАТ СК «ПЗУ Україна» вбачається, що з посиланням на ст.27.2 та ст.27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) прийнято рішення про виплату страхового відшкодування позивачці в розмірі 13 000 грн. моральної шкоди та 117 000 грн. відшкодування утриманцю, що становить 50% від заявленої суми моральної шкоди (26 000 грн.) та витрат на утримання (234 000 грн.) згідно заяви про виплату суми страхового відшкодування.

Тобто, у виплаті 50% від заявленої суми страхового відшкодування моральної шкоди та витрат на утримання страховою компанією відмовлено.

В обґрунтування такої відмови страховик посилається на наявність порушення ПДР України пішоходом ОСОБА_3 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої останній загинув.

Враховуючи викладене вище, позивачка вважає відмову ПрАТ СК «ПЗУ Україна» у виплаті 50% страхового відшкодування неправомірною та такою, що не ґрунтується на нормі закону.

Зазначив, що коли шкода, пов`язана із смертю потерпілого, була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, то відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду. Вказана позиція зазначена у Постанові Верховного Суду у справі №345/3335/17 від 03.06.2020 року.

З огляду на наведене вище, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки у даній дорожньо-транспортній пригоді покладається на водія транспортного засобу, за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, а у даному випадку - на страховика забезпеченого транспортного засобу - ПрАТ СК «ПЗУ Україна» в повному обсязі.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просить суд стягнути з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» на свою користь страхове відшкодування у розмірі 130 000 грн., а також пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України та три відсотки річних. Також просить стягнути з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Відповідач - ПрАТ СК «ПЗУ Україна» 04.04.2023 року подав відзив на позовну заяву, де зазначив, що не погоджується з позовними вимогами в повному обсязі.На обґрунтування цього вказав, що постановою старшого слідчого в ОВС ВРЗСТ СУ ГУ НП у Львівській області від 25.08.2022 року кримінальне провадження №0000046 було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях водія ОСОБА_2 . При цьому, під час досудового розслідування було встановлено та підтверджено, що ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду па пішохода, що в свою чергу є непереборною силою, оскільки зіткнення його автомобіля з пішоходом не залежить від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки, а порушення пішоходом Правил дорожнього руху, які призвели до ДТП, є грубою необережністю.

Наголошує, що відповідно до зазначених у постанові відомостей, враховуючи матеріали справи та з урахуванням ступеня вини померлого потерпілого, страховик на підставі ст.27.3, 36.3 Закону та страхового акту №15550/1 прийняв рішення про виплату потерпілій 50% від належного страхового відшкодування у розмірі 130 000 грн. (частина виплати моральної шкоди для дочки потерпілого за ст.27.3. Закону та відшкодування на утримання за ст.27.2 Закону). Таким чином, на даний час, ПрАТ СК «ПЗУ Україна» виконало свої зобов`язання за Полісом №ЕР.205976556 та виплатило страхове відшкодування у розмірі, визначеному Законом.

Вимоги позивачки щодо відшкодування витрат на правову допомогу відповідач не визнає, оскільки дані витрати не підтверджені документально, а тому не можуть бути відшкодовані за його рахунок.

Щодо нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат зазначив, що таке може бути здійснено лише після прийняття страховиком рішення про виплату страховою відшкодування, яке, в свою чергу, може бути прийнято в разі визнання вимог позивачки обґрунтованими або на підставі рішення суду.

Оскільки станом на сьогоднішній день обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування для страховика не настав, підстави для встановлення факту прострочення виплати страхового відшкодування відсутні, а відтак і підстав для задоволення вимог позивачки в цій частині не вбачається.

Посилаючись на викладене, відповідну судову практику, просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» в повному обсязі.

11.04.2023 року представником позивачки було подано заяву про збільшення позовних вимог, де, із врахуванням того, що з моменту подання цього позову до суду збільшилась кількість днів прострочення виплати страхового відшкодування, вважає за необхідне збільшити розмір позовних вимог в частині пені, 3% річних та інфляційних втрат.

У зв`язку з цим просить стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі 130 000 грн, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 32 589,04 грн., три відсотки річних у розмірі 1955,34 грн., інфляційні втрати у розмірі 7156,43 грн. за період з 06.10.2022 року по 06.04.2023 року, а також понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Своїм правом для подачі відзиву на заяву про збільшення позовних вимог відповідач не скористався.

Представником позивачки 11.04.2023 року подано відповідь на відзив, де він зазначає, що не погоджується із посилання відповідача про те, що відсутність у водія технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення автомобіля з пішоходом не залежало від останнього при всій обачливості його дій та/або поведінки, так як з постанови про закриття кримінального провадження від 25.08.2022 не вбачається, що дорожньо-транспортна пригода мала місце внаслідок надзвичайних або невідворотних за даних умов подій, тобто непереборної сили.

Крім того, стаття 37 Закону містить виключний перелік підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування. В даному переліку відсутня така підстава для відмови як відсутність вини у заподіювача шкоди.

Коли шкода, пов`язана із смертю потерпілого, була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, то відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду.

Разом з тим, згідно з частиною 3 статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

З огляду на наведене, відповідальність за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки у даній дорожньо-транспортній пригоді покладається на водія транспортного засобу, за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, а у даному випадку - на страховика забезпеченого транспортного засобу - ПрАТ СК «ПЗУ Україна» в повному обсязі.

Що стосується посилання відповідача щодо стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, зазначив, що зважаючи на правову природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюються дія частини 2 статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Тобто, позивачка хоч і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачем, але наділяється правами за цим договором: на її користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування.

Враховуючи, що відповідач безпідставно не визнає майнові вимоги позивачки, то має нараховуватись пеня, 3% річних та інфляційні втрати за період прострочення виплати належного позивачці страхового відшкодування, а посилання відповідача на безпідставність нарахування штрафних санкцій не заслуговують на увагу.

У зв`язку з викладеним, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ІІ. Пояснення учасників справи:

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи містяться повноваження представника, згідно яких її інтереси представляє адвокат Ільків М.М.

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Ільків М.М. в судове засідання, призначене на 03.10.2023 року не з`явився, однак надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задоволити з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. На попередніх судових засіданнях підтримав вимоги своєї довірительки ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на обставини, що зазначені в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача ПрАТ СК «ПЗУ Україна» в судове засідання не з`явився, однак у відзиві на позовну заяву зазначив, що позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, розгляд справи просив здійснювати за відсутності представника відповідача.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

14.02.2023 року ухвалою Яворівського районного суду Львівської області матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування передано за підсудністю до Мостиського районного суду Львівської області.

07.03.2023 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано для розгляду судді Білоусу Ю.Б.

08.03.2023 року ухвалою суду вказану позовну заяву залишено без руху та надано стороні позивачки строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду.

15.03.2023 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалами суду від 19.04.2023 року, 10.05.2023 року, 07.06.2023 року, 18.07.2023 року, 11.08.2023 року постановлено розгляд справи здійснювати в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу зв`язку «EASYCON».

05.07.2023 року прийнято до розгляду письмову заяву представника позивачки адвоката Ільків М.М., про збільшення позовних вимог, подану в порядку статті 49 ЦПК України.

Мотивувальна частина

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само і оцінка аргументів сторін:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

У відповідності з пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 69)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами не оспорено та не спростовано, - 26 січня 2022 року близько 23:10 год. на автодорозі Львів-Шегині 72 км.+800 м. у с.Волиця Яворівського району Львівської області мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій автомобіля марки «RenaultMaster», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 здійснив наїзд па пішохода ОСОБА_3 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

Факт смерті гр. ОСОБА_3 , підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 27.01.2022р.

За фактом дорожньо-транспортної пригоди 27.01.2022р. було зареєстровано кримінальне провадження №0000046 за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України, що підтверджується копією витягу з ЄРДР.

Відповідальність водія транспортного засобу - автомобіля марки «RenaultMaster», реєстраційний номер НОМЕР_1 на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» згідно полісу №205976556.

Позивачка ОСОБА_1 (прізвище змінено з ОСОБА_1 згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 ) є донькою загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва по народження серії НОМЕР_4 .

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 25.08.2022р. слідує що кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за № 0000046 від 27.01.2022р., за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України закрито у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до поняття «шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого», включає, зокрема, моральну шкоду, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

Згідно із пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Пунктом 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20).

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.

Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Є встановленим, що смерть пішохода ОСОБА_3 настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - автомобіля марки «RenaultMaster», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , а тому між шкодою, яка завдана позивачці та дією джерела підвищеної небезпеки є причинно-наслідковий зв`язок.

Суд не бере до уваги посилання Відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву про те, що непереборною силою в даному випадку є відсутність у водія автомобіля марки «RenaultMaster» ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП, виходячи із наступного.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 265 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювана шкоди.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювана шкоди.

Відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за встановлених судом обставин не виключається.

Суд звертає увагу, що докази про наявність непереборної сили чи умислу потерпілого на момент дорожньо-транспортної пригоди у матеріалах справи відсутні.

Крім того, як підстава для звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24 листопада 2021 року у справі № 342/709/20 та від 06 липня 2022 року у справі № 442/3107/21.

Також суд відхиляє міркування відповідача, зазначені у відзиві на позов, про те, що дії потерпілого ОСОБА_3 , є звичайною грубою необережністю, з огляду на наступне.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки, однак не тягне за собою відповідальності потерпілого за заподіяння шкоди транспортному засобу.

Зважаючи на вказані норми закону, судом, встановлено відсутність належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 , який помер внаслідок ДТП, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком. Доказів цього сторони, зокрема, відповідач, не надали та доводів стосовно цього не заявлено.

Таким чином, перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19.

Разом з тим, ураховуючи те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, суд приходить до висновку про те, що відповідач визнав право позивачки на отримання страхового відшкодування моральної шкоди, - тому позовні вимоги про стягнення таких витрат у сумі 13 000,00 грн. є такими, що підлягають до задоволення.

Щодо обставин заподіяння шкоди, то слід вказати про те, що передчасна втрата батька для будь-якої людини при наявності життєвих зв`язків між ними однозначно спричиняє моральні страждання, що мало місце і у даному випадку, чого відповідачем фактично не оспорювалось та не спростовано.

Суд констатує, що раптова смерть батька, надзвичайно близької для позивачки людини, фактично однієї з найближчих у її житті, члена її сім`ї, внаслідок ДТП - однозначно спричинила втрату надзвичайно важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань.

Внаслідок смерті ОСОБА_3 , його донька ОСОБА_1 , будучи особою юного віку, втратила свого батька, який був та міг бути і надалі їй підтримкою в подальшому житті. В результаті цієї трагедії позивачка, яка залишилася без батька, зазнала непоправної втрати та різку зміну у її особистому житті, життєвих планах. Ця втрата спричинила та спричиняє їй глибокий та тривалий душевний біль та страждання, а також змушує її докладати значних додаткових зусиль для зміни свого життєвого ритму, організації свого життя.

Аналізуючи причини та спосіб завдання моральної шкоди позивачці, визначаючи характер, глибину душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що розмір визначений для відшкодування моральної шкоди стороною позивачки правильно визначений та не підлягає зміні.

Що стосується позовних вимог про відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника у розмірі 117 000,00 грн. слід вказати таке.

Відповідно до п.2 ст.22.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власникові наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом абзацу 1 частин 1 та 2 статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого народжена після його смерті.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Окрім наведеного відповідно до статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Згідно п. 36.5. ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Так, позивачка ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_3 та згідно довідки виконавчого комітету Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області про склад сім`ї №151 від 12.04.2022 року, проживала разом з померлим батьком в АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата станом на 1 січня становила 6500 гривень.

З огляду на це, суд вважає, що позивачка має право на отримання страхового відшкодування у розмірі 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (36 міс. х 6500,00 грн. = 234 000,00 грн.), що з урахуванням вже виплаченого позивачці 50% страхового відшкодування становить 117 000,00 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача пені, а також 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

У зв`язку з простроченням виплати страхового відшкодування з вини страховика стороною позивача надано відповідний розрахунок, згідно якого сума заборгованості, на яку нараховуються пеня, складає 130 000,00 грн. (117 000 грн. + 13 000 грн.); період, за який нараховуються пеня з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог: з 06.10.2022 до 06.04.2023. Відповідно до розрахунку позивачки, який не спростовано представником відповідача, як і не спростований період за який проводиться стягнення, сума пені за весь час прострочення становить 32589,04 грн., інфляційні втрати становлять 7156,43 грн., 3% річних від суми боргу - 1955,34 грн.

Суд звертає увагу на, що саме ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» порушило договірні зобов`язання, протиправно відмовивши позивачці у виплаті страхового відшкодування, що привело до даного судового процесу.

Інші доводи учасників справи у контексті суті спірних правовідносин на висновки суду не впливають.

V. Висновки суду:

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, - суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

В свою чергу сторона позивача повністю обґрунтувала та довела заявлені позовні вимоги, підставою чого слугувало задоволення позову в повному обсязі, про що вище було зазначено.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог сторони позивача, з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи - у межах суми стягнення за один місяць.

Положеннями частини 2 статті 430 ЦПК України передбачено, що суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті.

Виходячи з вимог статті 430 ЦПК України, суд вважає, що слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі не застосовувалися.

Інші доводи та посилання сторін суд залишає поза увагою з огляду на відсутність їх значення для вирішення спору.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами:

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Оскільки позивачка ОСОБА_1 , звільнена від сплати судового збору, з урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ЦПК України і Закону України «Про судовий збір», судові витрати (судовий збір) по даній справі слід компенсувати за рахунок Держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім цього, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представником ОСОБА_1 - адвокатом Ільків М.М. в судовому засіданні заявлено про надання доказів щодо судових витрат позивачки протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, рішення про стягнення яких сторона позивача просить ухвалити після ухвалення судового рішення по суті справи, задля чого дозволити представнику позивачки долучити до справи докази таких витрат протягом строку, визначеного ч.8 ст.141 ЦПК України.

Суд вважає необхідним встановити представнику позивачки - адвокату Ільків М.М. строк у п`ять днів після ухвалення рішення суду для подання суду доказів на підтвердження витрат, які позивачка понесла у зв`язку з розглядом справи.

Для вирішення питання про розподіл судових витрат призначити судове засідання, у відповідності до п.5 ч.7 ст.265 ЦПК України.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування - задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 страхове відшкодування в розмірі 130 000 (сто тридцять) тисяч 00 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 32 589 (тридцяти двох тисяч п`ятсот вісімдесяти дев`яти) гривень 04 коп., три відсотки річних у розмірі 1 955 (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят п`ять) гривень 34 коп., інфляційні втрати в розмірі 7 156 (сім тисяч сто п`ятдесят шість) гривень 43 коп., а всього 41 700 (сорок одна тисяча сімсот) гривень 81 коп.

Стягнення у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

У відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України стороні позивача подати протягом п`яти днів після ухвалення рішення докази щодо розміру витрат, які вона сплатила у зв`язку з розглядом справи.

Згідно п.5 ч.7 ст.265 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати об 09:45год. на 26.10.2023року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 09.10.2023 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, РНОКПП: НОМЕР_5 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», місцезнаходження: м.Київ, вул. Січових Стрільців, 40, .

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення суду набрало законної сили «______»________________20___ року

Суддя Юрій БІЛОУС