Справа № 128/1/23

12 жовтня 2023 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
судді Карпінської Ю.Ф.,
за участю секретаря Дусанюк Н.О.,
у відсутності учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обгрунтовує тим, що вона набула право власності на спадкове майна батька ОСОБА_4 , a саме: на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок зареєстрований за нею на праві приватної власності в КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Рибаченко Г.Д. 03.06.2009. На день подання цього позову відповідачі у вищезазначеному житловому будинку не проживають, жодними будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці, де розташований і сам житловий будинок, не користуються, жодних їхніх власних речей щоденного вжитку у будинку немає, участі в утриманні будинку відповідачі не беруть, комунальні платежі не сплачують. Дані обставини зафіксовані в актах про непроживання відповідачів у житловому будинку АДРЕСА_1 й засвідчені комісією Вінницько-Хутірського старостинського округу. Так, зазначеними актами засвідчено факт непроживання у житловому будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 протягом 2 років; ОСОБА_3 протягом 30 років; ОСОБА_2 протягом 1,5 року. В даній ситуації визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не є порушенням їхнього права на житло, оскільки, по-перше, втручання у право відповідачів здійснюється на підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України, тому беззаперечним є те, що втручання у їхні права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. По-друге, в даних правовідносинах втручання у права відповідачів здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». По-третє, тривала відсутність свідчить про те, що відповідачі мають інше місце проживання, не є співвласниками ні вищезазначеного житлового будинку, ні земельної ділянки, де він розташований, а тому визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення, що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у права відповідачів» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є необхідним у демократичному суспільстві. Тому просить ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 16.01.2023 відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 17.05.2023 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду.
Судовий розгляд неодноразово відкладався з поважних причин.
В судове засідання 10.10.2023 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Куций Р.А. попередньо через канцелярію суду подав письмову заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує. Також зазначив, що оскільки позов з додатками подавався через підсистему «Елекстронний суд», деякі додатки через конвертацію в формат PDF при роздрукуванні у паперовий носій частково втратили читабельність, тому надав додатки до позову належної якості, а Акти про непроживання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в оригіналах.
Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 неодноразово в судові засідання не з`являлися без поважних причин, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом у встановленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за адресою зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .
Заяв про розгляд справи без участі відповідачів або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачами у запропонований судом строк до суду не подано.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи, що стороною позивача не подано заперечень з приводу ухвалення заочного рішення, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 10.10.2023 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом установлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , у тому числі з урахуванням 5/6 часток майна, від якого відмовились ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , а саме: цілого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.06.2019 (а.с. 6).
Згідно з копією відмітки Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», в цілому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 зареєстровано в Комунальному підприємстві «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності за ОСОБА_1 і записано в реєстрову книгу № 8 за реєстровим номером 1621 (а.с. 7).
Відповідно до копії трьох актів про непроживання осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , комісія в складі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтверджують те, що ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає 30 років, його речей в будинку немає, він фактично мешкає в АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає 1 рік 5 місяців, його речей в будинку немає, за якою адресою він проживає, не знають; ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає 2 роки, він фактично мешкає в АДРЕСА_2 (а.с. 7 зі звороту, а.с. 8, а.с. 8 зі звороту).
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 (справа № 209/2642/18).
Окрім того, Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 (справа № 6-709цс16) зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовною заявою, зазначила, що на день подання позову відповідачі у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 не проживають, жодними будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці, де розташований і сам житловий будинок, не користуються, жодних їхніх власних речей щоденного вжитку у будинку немає, участі в утриманні будинку відповідачі не беруть, комунальні платежі не сплачують.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України).
Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає протягом 2 років; ОСОБА_3 протягом 30 років; ОСОБА_2 протягом 1,5 року, однак доказів на підтвердження вказаних обставин стороною позивача суду не надано.
Долучені до позовної заяви акти непроживання осіб не містять будь-якої дати, складені комісію з осіб, статуси та посади яких не зазначені, підписи вказаних осіб посвідчені якоюсь неідентифікованою особою, без зазначення її посади. Крім того, з даних актів неможливо встановити, чи актуальні відомості, зазначені у них, станом на момент звернення до суду з позовною заявою.
Таким чином, акти, на які посилається позивач як на підтвердження непроживання у житловому будинку АДРЕСА_1 відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , є неналежними та недостатніми доказами.
Будь-які інші докази, які б підтверджували факт непроживання відповідачів за адресою АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.
З матеріалів справи не вбачається, що відповідачі станом на момент звернення до суду не проживають за адресою: АДРЕСА_1 без поважних причин.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 (справа № 707/2882/19)).
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
У спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.
У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 (справа №450/1686/17) та від 15.07.2019 (справа №235/499/17) зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.
Так, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідачі не проживають за своїм місцем реєстрації з власної волі.
Крім того, стороною позивача не обґрунтовано та не підтверджено доказами, які саме права ОСОБА_1 порушуються внаслідок реєстрації відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 .
Виходячи з вищевикладеного, суд вважає вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, недоведеними, не підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому в задоволенні таких вимог слід відмовити.
Також суд звертає увагу позивача на те, що відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлення порядку надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг регулюються Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
За приписами частини другої статті 4 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 затверджено «Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування)».
Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.
Таким чином, позивач, маючи право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», вправі подати до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем зареєстрованого місця проживання відповідачів відповідну заяву у паперовій формі, внаслідок чого буде вирішено питання щодо зняття відповідачів з зареєстрованого місця проживання.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04).
Оскільки суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі, тому судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору, слід залишити за останньою.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-82, 89, 95, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Дата складення повного судового рішення 12.10.2023.

СУДДЯ Юлія КАРПІНСЬКА