Справа № 308/452/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 вересня 2023 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Білак І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Ужгороді у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Відділ державної виконавчої служби в м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третю особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 , про звільнення майна з-під арешту,-
Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 19.09.2023 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 22.09.2023 року.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернулися до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 , третя особа яка е заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Відділ державної виконавчої служби в м«Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про звільнення майна з-під арешту.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.05.2023, у справі відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.06.2023, залучено ОСОБА_4 , ( АДРЕСА_1 ), як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача до участі у справі № 308/452/23 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Відділ державної виконавчої служби в м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про звільнення майна з-під арешту.
Позов мотивовано тим, що позивачам ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ) па праві спільної сумісної власності (без визначення часток) належить частина будинку в АДРЕСА_1 . Будинок оформлено у порядку безкоштовної приватизації відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду".
Окрім позивачів співвласником будинку була мати позивачів ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У позовній заяві вказано на те, що в ході оформлення спадкових прав на нерухоме майно встановлено що на примусовому виконанні у відділі ДВС перебувало виконавче провадження № 5427111 про стягнення з ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_3 аліментів. Постановою державного виконавця від 23.10.2018 р. накладено арешт на будинок по вуя. АДРЕСА_1 (копія витягу від 18.11.2022 р. додається). З доданого до заяви копії свідоцтва про право власності вбачається що боржнику ОСОБА_4 нерухоме майно по вказаній адресі ніколи не належало. З інформації про ВП 5427111 вбачається що виконавче провадження завершено ще 23.12.2009 року.
При обґрунтуванні позовних вимог позивач посилається на положення ст. 59 ЗУ « Про виконавче провадження», ст.ст. 19, 50, 447 ЦПК України, 386 ЦК України, ст. 41 Конституції України.
Так, з урахуванням наведеного арешт майна перешкоджає позивачам у оформленні своїх спадкових прав та можливістю здійснювати правомочності власника на володіння, користування і розпорядження своїм майном.
При цьому у позовній заяві вказано на те, що у порядку досудового врегулювання позивачка ОСОБА_2 зверталася у відділу ДВС з заявою про скасування арешту майна на яке накладено помилково (копія заяви додається), у відповідь на заяву відділ ДВС повідомив, що питання зняття арешту з майна вирішується в судовому порядку. Також мали місце звернення до відповідачки щоб та відреагувала на накладений у її інтересах арешт.
Позивачі вказують на те, що наявність арешту є перешкодою позивачів оформити свої спадкові права на майно іншого співвласника ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При цьому, як вказано у заяві, доказів що право власності на майно позивачів заперечується відповідачкою чи третьою особою у позивачів не має. Крім того на майно накладено лише арешт, а виконавче провадження при цьому завершено. Враховуючи що його опис не проводився, тому вимога про визнання права власності на майно у судовому порядку не заявляється. Позивачі вважають що достатнім та ефективним способом захисту порушеного права буде звільнення майна з - під арешту.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 8, 19, 41,55, 124 Конституції України, ст. 15, 16, 317, 319, 328. 386, 391 ЦК України, ст.ст. 59 ЗУ Про виконавче провадження та ст. ст. 5, 28, 58, 62. 174-177, 184 ЦПК України, позивачі просять суд: звільнити з-під арешту будинок в АДРЕСА_1 арешт на який накладено постановою Ужгородського відділу державної виконавчої служби на підставі постанови від 23.10.2008 р. № 19-5427111 у межах виконавчого провадження № 5427111. Вирішити питання про судові витрати по справі відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Відділ державної виконавчої служби в м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), надійшов відзив на позовну заяву. Так, представник відділу ДВС зазначає, що:
На виконанні у відділі ДВС перебувало виконавче провадження АВСП№№5427111 по примусовому стягненню виконавчого листа № 2-2816 виданого 18.09.2001 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про : стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнення аліментів, дане виконавче провадження 23.12.2009 року було завершено на підставі п. 4 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувану.
Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувану на підставі п. 4 ст. 47 Закону арешт з майна боржника не знімається. Частиною 3 ст, 37 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначено, що арешт з майна боржника знімається лише у разі повернення.
При цьому у відзиві вказано на те, що станом на 23.06.2023 року згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчого провадження в Ужгородському міському відділі державної виконавчої служби виконавче провадження про примусовому виконанні виконавчого листа №2-2816 виданого 18.09.2001 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про: стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнення аліментів на виконанні не перебуває та повторно не надходив.
Представник відділу ДВС вказує на те, що враховуючи вищенаведене у державного виконавця відсутні відомості стосовно сплати аліментів боржником ОСОБА_4 за період 2009 року по 2023 рік.
При цьому як вказано у відзиві, відділ ДВС у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заперечує проти задоволення позивної заяви боржника. Враховуючи те, що у державного виконавця відсутні відомості стосовно сплати аліментів боржником ОСОБА_4 за період 2009 р по 2023 р. підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.
Так, представник відділу ДВС просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви про звільнення майна з-під арешту, яке належить на праві сумісної власності ОСОБА_4 , яке належить на праві сумісної власності ОСОБА_4 , а саме будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Розглянути цивільну справу № 308/452/23 без участі представника ВДВС у м.Ужгороді, оскільки на виконані у ВДВС у м.Ужгороді відсутні відкриті виконавчі провадження.
Від ОСОБА_4 надійшла заява про залучення його до участі у розгляді справи у якості третьої особи, що не заявляє самовтіх вимог щодо предмета спору. В якій він вказує на погашення ним заборгованості, сплати аліментів, при цьому додає копії квитанцій.
Позивачі в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Згідно наявних у матеріалах справи від позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , вони просять розгляд справи проводити у їх відсутності.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з`явилася, повідомлена про дату та час розгляду справи належним чином, від відповідача по справі відзиву не надходило.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Відділ державної виконавчої служби в м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), у судове засідання не з`явився, повідомлений про дату та час розгляду справи належним чином, згідно відзиву просить розглядати справу за відсутності представника ВДВС.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 , про звільнення майна з-під арешту, в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, згідно наявної в матеріалах справи заяви просить розгляд проводити у його відсутності.
У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, повторно не з`явився в судове засідання без поважних причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, на підставі наведеного суд керуючись ч.4 ст.223, 280-281 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку:
У відповідності до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що:
Згідно наявного у матеріалах справи, нотаріально посвідченої копії свідоцтва про право власності на житло від 27.04.1994 року: будинок який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві особистої , спільної, сумісної власності гр. ОСОБА_6 , та членам її сім`ї: сину ОСОБА_1 та донці ОСОБА_7 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.11.1967 року, батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказуються ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 11.06.1974 року, батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказуються ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .
Згідно свідоцтва про одруження від 22.11.2003 року НОМЕР_3 , 22.11.2003 одружилися ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , та прізвище дружини після одруження змінено на ОСОБА_9 .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла у віці 76 років, ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно витягу ВП спецрозділ від 18.11.2022 року: ВП№542711, вказано стан: завершено, виконавчий лист Ужгородського міського суду Закарпатської області від 18.09.2001 №2-2816, про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів, де боржником вказано ОСОБА_4 . Згідно наявної у витязі інформації виконавчий лист повернуто стягувачеві відповідно п.4 ч.1 ст. 47 (стягувач перешкоджає провадженню або не здійснює авансування), дата 23.12.2009.
Так, згідно матеріалів справи в межах вказаного виконавчого провадження було накладено арешт на майно боржника, з метою його збереження та подальшої реалізації. Згідно Інфофрмації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру рав власності на нерухоме майно, Державногшо реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №315469795 від 18.11.2022 року за параметрами, а саме АДРЕСА_1 відомості про власника відсутні.
При цьому з витягу Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.11.2022, вбачається, що на вказаний будинок накладено арешт, реєстраційний номер 8129620, при цьому зазначено, що такий належить ОСОБА_4 .
Разом із тим, зі змісту того ж витягу вбачається що відомості з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні.
Позивач зверталася до державного виконавця із заявою до виконавчої служби про скасування арешту на належний їй будинок 21.12.2022 року.
Зі змісту відзиву, що надійшов до суду від Відділу державної виконавчої служби в м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Фрайківськ), вбачається, що Відділ ДВС у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заперечує проти задоволення позивної заяви боржника. Враховуючи те, що у державного виконавця відсутні відомості стосовно сплати аліментів боржником ОСОБА_4 за період 2009 р по 2023 р. підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.
Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено зокрема статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент звернення позивача до суду із розглядуваним позовом).
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
За правилами ч.4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що підставами для знання арешту з майна є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.
Частиною 5 статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в Постанові N 5 від 3.06.2016 р. "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", і з системного аналізу норм закону, що регулюють захист права власності чи іншого речового права від порушень, зокрема питання щодо звільнення майна з-під арешту, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження, існує два способи здійснення такого права: 1) на рішення та дії державного виконавця стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства (наприклад адміністративного судочинства); 2) особою, яка володіє на підставі закону чи договору майном чи речовим правом на майно, і яка не є стороною виконавчого провадження, подається позов про зняття арешту з майна. Причому відповідачами в справі за позовом про зняття арешту (звільнення майна з-під арешту) є боржник і особа, в інтересах якої накладено арешт на майно; а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби; на позовні вимоги про зняття арешту з майна поширюється трирічний строк позовної давності, перебіг якого починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт майна.
У разі звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту у якості захисту речового права від виниклого порушення (за статтями 387, 391, 396 ЦК України) позивач такий позов повинен пред`явити до особи (осіб), від прав та обов`язків яких залежить обсяг, зміна чи припинення його прав, тобто - для даного випадку - має бути стягувач, в інтересах якого накладено арешт і який у зв`язку з накладенням арешту набув певні права щодо арештованого майна (право задоволення вимоги за рахунок такого майна в порядку і в черзі, встановленій законом).
Відповідно до статті 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а відповідно до частини 4 цієї ж статті ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний податковий орган, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Такий саме висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19).
Згідно свідоцтва про право власності від 27.04.1997 року вказується, що позивачі та їх померла матір, є власниками будинку АДРЕСА_1 .
Разом з тим, суду не надано доказів того, що вказаний будинок як на час накладення на нього арешту, та як і на даний час належить боржнику ОСОБА_4 .
При зверненні до суду з даним позовом позивачі вказують на те, що наявність арешту на вказаний будинок є перешкодою для них у реалізації їх права, оскільки вони не мають можливості успадкувати майно за їх померлою матір`ю.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).
Так, згідно матеріалів справи арешт на будинок АДРЕСА_1 , накладено в рамках ВП №5427111 23.10.2008, при цьому боржником у вказаному виконавчому провадженні зазначено ОСОБА_4 . Вказане свідчить що позивачі по справі та їх померла матір - в даному виконавчому провадженні не є боржниками.
Так, позивачі реалізуючи своє право, звернулися до суду у порядку позовного провадження шляхом подання позову про зняття арешту з нерухомого майна належного позивачам, відповідачами у якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі № 463/2924/22; від 03 травня 2023 року у справі № 463/3251/22.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частинами 1, 2, 3 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Арешт, накладений на майно позивачів, порушує право їх власності. Позивачі не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину на належну померлій матері частину будинку, оскільки на такий накладено арешт також.
Хоча спірний арешт був накладений на підставі ЗУ «Про виконавче провадження» та в межах повноважень відповідної ДВС, наразі позивачами доведено факт належності їм права на спірне майно. При цьому відомостей про належність на праві власності вказаного будинку боржнику ОСОБА_4 суду не надано.
Разом із тим, щодо твердження представника Відділу державної виконавчої служби в м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Фрайківськ), про те, що відділ ДВС у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заперечує проти задоволення позивної заяви боржника, оскільки у державного виконавця відсутні відомості стосовно сплати аліментів боржником ОСОБА_4 за період 2009 р по 2023 р. підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні, суд вважає за необхідне вказати на наступне.
До суду ОСОБА_4 подано заяву в якій він зазначає, що погасив заборгованість, сплачує аліменти, та додає квитанції.
Відомостей того, що відповідач по справі, стягувач у ВП №5424111- ОСОБА_3 , повторно до віддлу ДВС із приводу виконання виконавчого листа про стягнення на її користь із ОСОБА_4 аліментів зверталася не надано.
Згідно із пунктом 4 частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на дату винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу) Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: у разі якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснює авансування витрат на проведення виконавчих дій, якщо їх авансування передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.
Відповідно до частин першої, другої статті 38 Закону України «Про виконавче провадження», яка регламентує наслідки завершення виконавчого провадження (в редакції, чинній на дату винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу) У разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження.
Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа
стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.
Підстави повернення виконавчого листа стягувачу визначались положеннями статті 40 цього закону, а стаття 40-1 зазначеного закону передбачала підстави для повернення виконавчого листа до суду або іншого державного органу.
Положеннями статті 37 зазначеного закону (в редакції, чинній на дату винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувану, як вбачається з інформаційної довідки ВП-спецпідрозділ від 18.11.2022 року, датою виконавчої дії про повернення ВД стягувачеві вказується 23.12.2009 року) передбачали підстави для закінчення виконавчого провадження серед яких також закінчення виконавчого провадження лише у зв`язку з поверненням виконавчого листа до суду або іншого державного органу.
Закінчення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувачу зазначеним законом не передбачено.
Частинами першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави звільнення майна з-під арешту. Зокрема, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. В частині 4 зазначеної статті вказуються підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
З аналізу вищенаведеної норми вбачається, що Законом визначений вичерпний перелік підстав з настанням яких виконавець має право зняти арешт з обтяженого майна, а в усіх інших випадках арешт знімається за рішенням суду.
Так, до цього переліку не входить зняття арешту виконавцем у випадку повернення виконавчого документу без виконання, тож, враховуючи вищевикладене, таке праве належить суду.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на вказане, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову та зняття арешту з будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки накладення арешту порушує права позивачів на вільне володіння майном.
Відповідач, не надавши відзиву до суду, приведені позивачами обставини не спростував.
Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачі в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не можуть, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачів та необхідність захисту їх прав шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.
Державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Судом не встановлено порушень прав третіх осіб у разі звільнення з-під арешту майна, що належить власниками, позивачам по справі.
Таким чином, виходячи з вищевикладеного, позов в частині зняття арешту з майна підлягає задоволенню.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст.3-710, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 316-320,321,328,386-393,722 ЦК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Відділ державної виконавчої служби в м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третю особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 , про звільнення майна з-під арешту - задовольнити.
Зняти арешт з нерухомого майна, будинку в АДРЕСА_1 , який накладено постановою Ужгородського відділу державної виконавчої служби на підставі постанови від 23.10.2008 р. № 19-5427111 у межах виконавчого провадження № 5427111.
Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Стягнути із відповідача ОСОБА_3 на користь позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , сплачений ними судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош