ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5976/23 Справа № 215/6342/21 Суддя у 1-й інстанції - Камбул М.О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 215/6342/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Державний виконавець Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перелигіна Анна Володимирівна, Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги Державного виконавця Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перелигіної Анни Володимирівни та Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2023 року, яке ухвалено суддею Камбул М.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 01 травня 2023 року,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного виконавця Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перелигіної Анни Володимирівни, Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області, Міністерство юстиції Департамент державної виконавчої служби, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання дій протиправними та стягнення коштів в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач та ОСОБА_3 були сторонами виконавчого провадження № 42713573, він був як боржник, а ОСОБА_3 стягувачем, Виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого листа № 2-5532/2008 від 03 листопада 2008 року, який видано Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Виконавче провадження № 42713573 перебувало у провадженні державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпро ГУЮ в Дніпропетровській області Перелигіної Г.В.

У травні 2019 року позивач запланував подорож на відпочинок зі своєю дружиною ОСОБА_2 та трьома малолітніми дітьми до країни Єгипет. 15 травня 2019 року, перед придбанням квитків, позивач був на прийомі державного виконавця, та згодом по телефону уточнив з нею, та просив її підтвердити факт того, що ВП № 42713573 закінчене, а Державна прикордонна служба отримала Постанову про закінчення виконавчого провадження, і в базі даних цієї установи відсутні дані щодо нього про заборону на перетин кордону, на що, державний виконавець запевнила його, що виконавче провадження закрите, заборони всі зняті. Після отримання Постанови про закінчення ВП № 42713573 від 27 березня 2018 року, він відразу придбав туристичні путівки.

23 травня 2019 року, під час перетину кордону, на пункті пропуску через державний кордон «Бориспіль», позивачу відмовили у перетині державного кордону на виїзд, оскільки в базі даних Державної прикордонної служби України є відомості, що він має тимчасове обмеження права на виїзд з України, згідно постанови ВДВС м. Дніпра у Дніпропетровській області від 21 лютого 2018 року ВП № 42713573. Через це він залишився в Україні, а його дружина одна з трьома малолітніми дітьми полетіла на відпочинок.

Ознайомившись з матеріалами ВП № 42713573, позивач не знайшов підтвердження, що державний виконавець відразу, після винесення Постанови про закінчення виконавчого провадження від 27 березня 2018 року, направляла копію цієї постанови до Державної прикордонної служби України, тобто протягом одного року не вжила жодних дій для відновлення його прав, свобод та інтересів, тому вважає дії державного виконавця Перелигіної А.В. протиправними.

Внаслідок таких неправомірних дій державного виконавця позивачу спричинено матеріальну шкоду в розмірі 17 252,12 грн., що складається з 12 600 грн. - вартості туристичної путівки на одну особу, 2 170 грн. - вартості невикористаного авіаквитка, 2 196,06 грн. - вартості палива, яке він використав повертаючись з аеропорту, 286,06 грн. - вартості залізничного квитка на потяг з м. Кривий Ріг до м. Київ, та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., яка полягає в тому, що він не відпочив з родиною, не оздоровився, залишив без допомоги дружину одну з трьома малолітніми дітьми в інші країні.

Крім того, оскільки в матеріалах справи виконавчого провадження є документ стягувача ОСОБА_3 , яка особисто нею складена не була, тобто, підроблений документ, на підставі якого державний виконавець Перелигіна А.В. закрила виконавче провадження, винесла замість однієї дві постанови про закінчення виконавчого провадження, та відсутність підтверджень вчасного направлення постанови про закінчення виконавчого провадження від 27 березня 2018 року до Державної прикордонної служби України, то такі факти не можуть залишитись без належного реагування та мають бути донесені до відома Міністерства юстиції та Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) для притягнення в.о. начальника Солонянського відділу ДВС у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності.

Також зазначає, що 04 липня 2019 року було відкрито кримінальне провадження № 0001699, яке було 12 листопада 2020 року слідчим Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області закрито, у зв`язку з відсутністю в діях державного виконавця Перелигіної А.В. складу кримінального правопорушення.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати дії державного виконавця Прелигіної А.В. протиправними, стягнути за рахунок Державного бюджету України заподіяну матеріальну шкоду в сумі 17 252,12 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., а також стягнути сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано дії державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перелигіної Анни Володимирівни неправомірними у виконавчому провадженні 42713573.

Стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 2 456,06 грн., та моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

Стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 14 456,17 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Державний виконавець Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перелигіна А.А. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що у період перебування на виконанні у Жовтневому відділі ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, виконавчого провадження стосовно стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання дитини, апелянт працювала там державним виконавцем. Виконуючи свої обов`язки, згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», нею були проведені всі виконавчі дії, винесені всі постанови, які передбачені вимогами чинного законодавства, стосовно позивача, який порушив зобов`язання стосовно утримання свого неповнолітнього сина, в тому числі, і постанову про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2018 року. Постанова оскаржена не була, у зв`язку із чим, була направлена на виконання до Адміністрації Державної прикордонної служби України, де її було фактично виконано.

29 березня 2018 року на адресу Соборного ВДВС м. Дніпра надійшла заява від ОСОБА_3 про закриття виконавчого провадження, у зв`язку із його фактичним виконанням, претензії відсутні, із настанням повноліття дитини, та на підставі повного фактичного виконання виконавчого листа. 27 березня 2018 року державним виконавцем Перелигіною А.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 42713573 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, у п. 2 даної постанови зазначено: «припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення».

24 травня 2019 року державним виконавцем Перелигіною А.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із повним фактичним виконанням виконавчого документу, де у п. 3 зазначено: «скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду особи з України, яке було встановлено постановою (Постанова про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2018 року Соборного відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області № 42713573)». Копію постанови направлено сторонам та органу чи посадовій особі, що видала виконавчий документ.

Апелянт зауважує на тому, що нею виконувались усі обов`язки належним чином, відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження», в позовній заяві позивачем не доведено того, що дії апелянта було визнано неправомірними, а тому відсутні підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка, на переконання апелянта, взагалі не доведена.

Також апелянт вказує на те, що в судовому рішенні допущено багато помилок у зазначенні дат та найменуванні сторін.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що Державна казначейська служба України не уособлює собою Державу Україна, а його рахунки не уособлюють собою Державний бюджет. Завдана шкода відшкодовується не безпосередньо органами державної влади або органами місцевого самоврядування з рахунків, відкритих для забезпечення діяльності юридичної особи (бюджетної установи), а за рахунок коштів Державного бюджету Державним казначейством України в порядку, встановленому чинним законодавством. Тобто, відшкодування коштів здійснюється з Державного бюджету через органи казначейства. Також зазначає, що дії державного виконавця Перелигіної А.В. не було визнано неправомірними, оскільки 12.11.2020 слідчим Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження, через відсутність в діях складу кримінального правопорушення, а тому відсутні і підстави для відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Крім того, вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві та його родині моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків на підтвердження зазначеного факту, тому просить відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) просить задовольнити апеляційну скаргу Державного виконавця Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перелигіної А.А., рішення суд першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом та убачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця Соборного відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Перелигіної А.В. від 27 березня 2018 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-5532/2008, виданого 03.11.2008 Тернівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів у розмірі 1/4 частини, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, закінчено на підставі заяви стягувача про фактичне виконання виконавчого документа. Пунктом 2 вказаної постанови вирішено припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення (том 1 а.с.36).

Також, постановою державного виконавця Соборного відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Перелигіної А.В. від 24 травня 2019 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-5532/2008, виданого 03.11.2008 Тернівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів у розмірі 1/4 частини, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, закінчено у зв`язку з тим, що виконавчий документ виконано в повному обсязі. Пунктом 2 вказаної постанови вирішено припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення та скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду особи з України, яке було встановлено постановою (Постанова про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 21.02.2018 Соборного відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області № 42713573) (том 1 а.с.37).

05 липня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00016099 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, було внесено відомості за заявою ОСОБА_1 , за фактом того, що державний виконавець Соборного відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, неналежно виконала свої службові обов`язки, через неналежне ставлення до них, що заподіяло йому істотну шкоду (том 1 а.с.40).

Звертаючись до суду з позовом про визнання дій протиправними та стягнення коштів в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, позивач посилався на те, що у зв`язку з неправомірними діями державного виконавця Соборного відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Перелигіної А.В., які полягали у несвоєчасному направленні постанови про закінчення виконавчого провадження органам Держаної прикордонної служби України, йому спричинено матеріальну та моральну шкоду, оскільки 23 травня 2019 року, під час перетину кордону з метою відпочинку з сім`єю у країні Єгипет, на пункті пропуску через державний кордон «Бориспіль», позивачу відмовили у перетині державного кордону на виїзд, оскільки в базі даних Державної прикордонної служби України.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до положень ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено особливості порядку стягнення аліментів.

Частиною 9 зазначеної статті передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені.

У разі оскарження рішення, дії виконавця, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, якщо їх не скасовано, підлягають виконанню відповідними органами після розгляду справи відповідним судом.

Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Крім того, пунктом 5 Порядку взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження, затвердженого Наказами Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України 30 січня 2018 року № 256/5/65 (зареєстрований у Міністерстві юстиції України 02 лютого 2018 року за № 133/31585), передбачено, що інформацію про особу, стосовно якої діє тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, уповноважений орган Державної прикордонної служби України вилучає (знімає з контролю) з бази даних у разі, зокрема, винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону; винесення постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України у разі погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України за виконавчим документом про стягнення аліментів.

Вказаний Порядок розроблено з метою узгодження дій органів та осіб, які відповідно до закону здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України у разі застосування щодо осіб заходів тимчасового обмеження у праві виїзду з України або заборони в`їзду в Україну з використанням відповідної бази даних Державної прикордонної служби України і є обов`язковим для органів Державної прикордонної служби України та для органів Державної виконавчої служби.

Наказом Міністерства юстиції України від 20 березня 2019 року № 890/5/198 внесено зміни до пункту 3 розділу IV Порядку № 256/5/65, а тому у зв`язку із переходом у березні 2019 року на електронний документообіг, інформація про особу боржника, стосовно якого діє тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, і яка була передана за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження з використанням кваліфікованого електронного підпису, вилучається (знімається з контролю) з бази даних в аналогічному порядку шляхом передачі безпосередньо державним виконавцем відповідної постанови з використанням електронного цифрового підпису за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження.

У той же час, інформація про особу боржника, стосовно якого діє тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, і яка надсилалась у паперовому вигляді на поштову адресу уповноваженого органу Державної прикордонної служби України, вилучається (знімається з контролю) з бази даних в аналогічному порядку шляхом надсилання державним виконавцем відповідної постанови для виконання у паперовому вигляді на поштову адресу уповноваженого органу Державної прикордонної служби України

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, в рамках виконавчого провадження № 42713573 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів у розмірі 1/4 частини, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, постановою державного виконавця Соборного відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Перелигіної А.В. від 21 лютого 2018 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів.

Оскільки постановою державного виконавця Соборного відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Перелигіної А.В. від 27 березня 2018 року виконавче провадження № 42713573 було закінчено у зв`язку з його виконанням, у позивача ОСОБА_1 була відсутня заборгованість по вказаному виконавчому провадженню, тому державний виконавець повинна була скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду з України ОСОБА_1 , однак, у вказаній постанові державний виконавець не скасувала обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

При цьому, державним виконавцем було винесено дві постанови про закінчення вказаного виконавчого провадження від 27 березня 2018 року та від 24 травня 2019 року, що є порушенням Закону України «Про виконавче провадження».

Як убачається із постанов державного виконавця Соборного відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Перелигіної А.В. від 27 березня 2018 року та від 24 травня 2019 року, Державний виконавець фактично скасувала тимчасове обмеження у праві виїзду з України позивача тільки при винесенні постанови 24 травня 2019 року про що і зазначено у вказаній постанові, тобто майже через рік з дня звернення стягувача із заявою про фактичне виконання виконавчого документа, що вказує на неналежне виконання державним виконавцем своїх посадових обов`язків, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність визнання таких дій державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перелигіної А.В. у виконавчому провадженні № 42713573 неправомірними.

Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги Державного виконавеця Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перелигіної А.А. про те, що нею виконувались усі обов`язки належним чином, відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження», в позовній заяві позивачем не доведено того, що дії апелянта було визнано неправомірними.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу по справі було спричинено матеріальну та моральну шкоду, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої другої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З матеріалів справи убачається, що позивач сплатив грошові кошти за надані туристичні послуги у розмірі 63 000 грн., що підтверджується Договором на туристичне обслуговування від 21 травня 2019 року та квитанцією від 21 травня 2019 року (том 1 а.с. 23-26,29), тобто 12 600 грн. - вартість туристичної путівки на одну особу. Окрім того, позивачем також було сплачено 286,06 грн., у якості оплат послуг з перевезення, а саме за квиток на потяг сполученням Кривий Ріг Головний Київ Пас (том 1 а.с.33). Також, вартість палива, яке він використав повертаючись з аеропорту в розмірі 2 196,06 грн., та вартість авіаквитка в сумі 2 170 грн., що загалом складає 17 252,12 грн.

23 травня 2019 року, під час перетину кордону, на пункті пропуску через державний кордон «Бориспіль», позивачу відмовили у перетині державного кордону на виїзд, оскільки в базі даних Державної прикордонної служби України є відомості, що він має тимчасове обмеження права на виїзд з України, згідно постанови ВДВС м. Дніпра у Дніпропетровській області від 21 лютого 2018 року ВП № 42713573.

Отже, через неправомірні дії державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перелигіної А.В. позивач залишився в Україні, а його дружина одна з трьома малолітніми дітьми та його теща ОСОБА_5 , замість позивача, полетіли на відпочинок.

Визначаючи розмір матеріальної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач не полетів на відпочинок та щоб не втратити грошові кошти, витрачені на путівку, замість себе відправив свою тещу ОСОБА_5 , у зв`язку з чим поніс додаткові витрати на придбання авіаквитка в розмірі 2 170 грн., з Державного бюджету України на користь позивача має бути стягнута вартість авіаквитка в сумі 2 170 грн. та вартість квитка на потяг в сумі 286,06 грн., що загалом складає 2 456,06 грн.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги як Державного виконавця Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перелигіної Анни Володимирівни, так і Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про недоведеність позивачем розміру матеріальної шкоди, оскільки такий розмір доведений позивачем.

Також колегіє суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про те, що Державна казначейська служба України не уособлює собою Державу Україна, а його рахунки не уособлюють собою Державний бюджет. Завдана шкода відшкодовується не безпосередньо органами державної влади або органами місцевого самоврядування з рахунків, відкритих для забезпечення діяльності юридичної особи (бюджетної установи), а за рахунок коштів Державного бюджету Державним казначейством України в порядку, встановленому чинним законодавством. Тобто відшкодування коштів здійснюється з Державного бюджету через органи казначейства, з огляду на наступне.

Статтею 43 Бюджетного кодексу України (далі -БК України) установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів (п. 2).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Покладаючи відшкодування завданої шкоди на державу суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Щодо стягнення компенсації моральної шкоди слід зазначити наступне.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» в иконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: 1) верховенства права; 3) законності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження.

Основоположний принцип верховенства права визнається одним із фундаментальних та непорушних ідеалів сучасних демократій, якого мають дотримуватися усі без винятку інституції громадянського суспільства.

У своєму Рішенні від 02 листопада 2004 року№ 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів. Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.

Матеріалами справи та оскаржуваним рішенням установлено факт неправомірності дій державного виконавця Соборного відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Перелигіної А.В. у виконавчому провадженні № 42713573.

Протиправна поведінка спричиняє моральну шкоду.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий, кредитор) має право вимагати компенсації завданої моральної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана компенсувати завдану моральну шкоду.

Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Крім того, відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61?1132св22).

Як убачається із матеріалів справи, враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з тим, що не полетів на відпочинок разом зі своєю родиною, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) у формі задіяних зусиль по відновленню свого порушеного права на вільне пересування, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, та визначив, що моральне відшкодування в розмірі 3000 грн. буде співмірним перенесеним моральним стражданням позивача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права щодо відшкодування позивачеві моральної шкоди та визначився із розміром компенсації моральної шкоди тому доводи апеляційних скарг в цій частині не заслуговують на увагу.

Посилання Державного виконавця Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перелигіної А.А. в апеляційній скарзі на те, що в судовому рішенні допущено багато помилок у зазначенні дат та назв сторін, не є належною правовою підставою для скасування законного рішення.

Колегія суддів зауважує, що наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Аргументи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційних скаргах.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державного виконавця Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перелигіної Анни Володимирівни та Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: