Справа № 583/4016/23
03 жовтня 2023 року м. Охтирка
Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого судді Ільченко В.М.
за участі секретаря Якубович В.В.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в залі суду № 1 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
01.09.2023 відкрито провадження в даній справі. Позивачка свої вимоги мотивує тим, що в її приватній власності перебуває житлова квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований, але з травня 2016 року не проживає її син ОСОБА_2 , який за комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні житла не бере, особистих речей в будинку не має. Оскільки реєстрація відповідача перешкоджає у реалізації права на володіння та користування квартирою, просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Судові витрати просить залишити без відшкодування. В наступному позивачка уточнила свої вимоги та просила зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
В судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надходило, правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався.
Приймаючи до уваги відсутнсть заперечень позивачки, суд проводить заочний розгляд справи на підставі доказів, наявних у справі, відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України.
В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, проаналізував матеріали справи, дослідив письмові докази, дійшов такого висновку.
Спірні правовідносини підлягають врегулюванню відповідно до норм цивільного законодавства, що регулюють право власності та право користування чужим майном.
Установлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності від 01.12.1999, виданого згідно з рішенням виконкому від 24.11.1999 №534 (а.с. 19).
Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 14.07.1988 відділом ЗАГС Охтирського міськвиконкому Сумської області вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином позивачки (а.с. 8).
Згідно з відповіді відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради від 31.08.2023 №2973, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21).
Відповідно до довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 07.08.2023 №172 та акту ОСББ «Алмаз 97/2» від 07.08.2023 №1 по АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 , але фактично в даній квартирі останній не проживає з травня 2016 року.
Частинами 1, 4 ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що питання про зняття особи з реєстрації як спосіб захисту права власності може розглядатися лише у взаємозвязку з питанням про наявність у такої особи права користування приміщенням.
Однак, судом встановлено, що відповідач нарівні з позивачкою є співвласником вказаного житлового приміщення.
Питання про наявність законних підстав для позбавлення відповідача права власності чи припинення такого права позивачкою не порушується, отже, не є предметом судового розгляду.
Отже, оскільки ОСОБА_2 є співвласником квартири, то має право бути зареєстрованим у житловому приміщенні, яке належить особі на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у цьому житловому приміщенні.
Аналогічного правового висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.02.2018 у справі №647/1683/15-ц, згідно з яким та обставина, що відповідач був відсутній у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчить про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього або втрати права користування своєю власністю.
Обставина не проживання ОСОБА_2 в квартирі з 2016 року, підтверджена довідкою та актом ОСББ «Алмаз 97/2» від 07.08.2023, хоча й має місце, однак не є достатньою для позбавлення його права користування житлом, як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_2 на спірну квартирі, суду не надано.
За таких обставин суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено.
На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР, ст.ст. 12, 13, 77-81, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його складення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області В.М. Ільченко