ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8333/23 Справа № 214/1304/22 Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 214/1304/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальне підприємство «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» КМР

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2023 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 липня 2023 року,

УСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» КМР про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вона з 01 листопада 2002 року працює у відповідача на посаді лікаря-анестезіолога відділення рентгенваскулярної хірургії (рентгенохірургічний блок). 26 січня 2022 року на повідомлення відповідача за підписом в.о. головного лікаря Олени Климович від 26 січня 2022 року «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» позивач надала повідомлення про неприпустимість примусу до участі в експериментальному медичному втручанні під назвою «вакцинація від COVID-19» та роз`яснення щодо неправомірності відсторонення від роботи та примус до вакцинації.

Однак, 02 лютого 2022 року позивачу все ж таки було надано на ознайомлення наказ № 28/П/ТР від 31 січня 2022 року «Про відсторонення ОСОБА_1 », в якому в.о. головного лікаря Олена Климович наказувала відсторонити позивача від роботи з 02 лютого 2022 року, на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати, з яким позивач категорично не погодилась.

Позивач вважає, що відсторонення її від роботи є неприпустимим та таким, що порушує її конституційні права, оскільки фактично таким наказом позбавлено її можливості продовжувати працювати та отримувати відповідну заробітну плату лише на підставі наявності у неї переконань щодо принципу добровільності участі у клінічному випробуванні, при цьому положеннями Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щеплення від COVID-19 не визначене як обов`язкове та водночас чинним законодавством України не передбачено правової можливості відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності такого щеплення. Крім того, згідно із статтею 39-1 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» та статтею 286 ЦК України інформація про щеплення є медичною таємницею. Отже, позивач вважає відсторонення від роботи порушенням її права на працю, гарантованим Конституцією України і таким, що суперечить приписам статті 46 КЗпП України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Загальній декларації прав людини, Європейській соціальній хартії та Міжнародному пакту про економічні, соціальні і культурні права.

На підставі наведеного вище позивач просила суд визнати протиправним та скасувати наказ № 28/П/ТР від 31 січня 2022 року про її відсторонення від роботи без збереження заробітної плати та стягнути на її користь з Комунального підприємства «Криворізька міська клінічна лікарня №2» КМР середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 лютого 2022 року до моменту поновлення на роботі 01 березня 2022 року у сумі 29 314 грн. 11 коп.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи. Так, апелянт посилається на те, що такої підстави відсторонення працівника від роботи, як відмова виконувати розпорядження роботодавця, нормами ст. 46 КЗпП України не передбачено. Наявність постанови Кабінету міністрів України, якою передбачено відсторонення від роботи працівників у разі відмови чи ухилення від проходження обов`язкового щеплення у якій є посилання на ст. 46 КЗпП Украни та на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не може бути підставою для недотримання роботодавцем під час такого відсторонення працівника від роботи вимог Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо наявності подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи.

При цьому апелянт посилається та те, що спірний наказ не мотивований відмовою або ухиленням позивача від вакцинації, а лише тим, що позивача було ознайомлено із прийнятими нормативно-правовими актами, а судом не було встановлено обставини щодо наявності ухилення або відмови позивача від вакцинації. Доказів, які б свідчити про те, що до моменту прийняття спірного наказу про відсторонення від роботи позивач проходила медичний огляд, у визначений день закликалася медичним працівником для проведення щеплення реєстрованим видом вакцини та відмовилась або ухилилась від проходження цього обов`язкового щеплення матеріали справи не містять, а прийняття оспорюваного позивачем наказу у перший день набрання чинності змін до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, свідчить про недостатність часу для проходження позивачем процедури вакцинації або фіксації нею відповідних проти показів до такої.

Також апелянт зауважує на тому, що положеннями Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щеплення від COVID-19 не визначене як обов`язкове та водночас чинним законодавством України не передбачено правової можливості відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності такого щеплення. Крім того, згідно із статтею 39-1 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» та статтею 286 ЦК України інформація про щеплення є медичною таємницею. Своє відсторонення від роботи вважає неприпустимим та таким, що порушує її конституційні права, оскільки фактично таким наказом позбавлено її можливості продовжувати працювати та отримувати відповідну заробітну плату лише на підставі наявності у неї переконань щодо принципу добровільності участі у клінічному випробуванні.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на переконання відповідача, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в режимі відеоконференції, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, представника Комунального підприємства «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» КМР - Мірошніченко А.А., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 працює у відповідача на посаді лікаря-анестезіолога відділення рентгенваскулярної хірургії (рентгенохірургічний блок) (а.с.19-22).

Згідно повідомлення «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» від 26 січня 2022 року, виданого за підписом в.о. головного лікаря КП «Криворізька міська клінічна лікарня №2» КМР Олени Климович, з яким того ж дня була ознайомлена позивач та висловила свою незгоду, останню було повідомлено, що з 31 січня 2022 року щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, у зв`язку з чим їй до 31 січня 2022 року необхідно надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або у випадку наявності абсолютних протипоказань довідку затвердженого зразка, а також роз`яснено, що на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі ненадання одного із зазначених документів, з 01 лютого 2022 року роботодавець повинен буде відсторонити працівника від роботи без збереження заробітної плати (а.с.18).

Як убачається з матеріалів справи, позивач не погодившись із врученим їй зазначеним вище повідомленням «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» від 26 січня 2022 року, надала відповідачу письмове повідомлення про неприпустимість примусу до участі в експериментальному медичному втручанні під назвою «вакцинація від COVID-19» від 26 січня 2022 року та письмове роз`яснення щодо неправомірності відсторонення від роботи та примус до вакцинації від 26 січня 2022 року, в яких висловила свою незгоду із зазначених питань (а.с.138-153).

Згідно наказу «Про відсторонення ОСОБА_1 » № 28/П/ТР від 31 січня 2022 року, виданого за підписом в.о. головного лікаря КП «Криворізька міська клінічна лікарня №2» КМР Олени Климович, з яким позивача було ознайомлено 02 лютого 2022 року, наказано відсторонити позивача ОСОБА_1 лікаря-анестезіолога відділення рентгенваскулярної хірургії (рентгенохірургічний блок) від роботи з 02 лютого 2022 року, на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с.17).

Відповідно до мотивувальної частини вказаного наказу відсторонення позивача від роботи було здійснено керуючись ст. 46 КЗпП, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153, пунктом 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 та на підставі повідомлення позивача про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 26 січня 2022 року та акту про відмову позивача надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 31 січня 2022 року №2.

Згідно наказу «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » № 160/П/ТР від 01 березня 2022 року, виданого за підписом в.о. головного лікаря КП «Криворізька міська клінічна лікарня №2» КМР Олени Климович, з яким того ж дня було ознайомлено позивача, наказано дозволити останній стати до роботи з 01 березня 2022 року з посадовим окладом 6 567 грн. згідно 13 тарифного розряду +15%. Надбавка та доплата до заробітної плати, тривалість робочого дня та щорічна відпустка згідно діючого законодавства та колективного договору. Наказ видано на підставі ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», п. 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), на виконання Наказу МОЗ України від 25 лютого 2022 року № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153» (а.с.69).

Звертаючись до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач посилалась на незаконність її відсторонення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції, враховуючи кількість соціальних контактів позивача на робочому місці, у тому числі контактів із пацієнтами, які маючи проблеми зі здоров`ям, потрапляють на лікування і мають право на кваліфіковану медичну допомогу та загрозу, яку потенційно могла нести позивач як невакцинований працівник, дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії в.о. головного лікаря КП «Криворізька міська клінічна лікарня №2» КМР Олени Климович щодо відсторонення позивача від роботи за відсутності наданих від неї підтверджуючих документів про щеплення або наявність медичних протипоказань, в даному випадку є пропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи, а позивачем, у свою чергу, не доведено наявності обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення її від роботи становило непропорційне втручання у її приватне життя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Між сторонами виник спір з приводу законності відсторонення працівника від роботи через відмову вакцинуватися.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Згідно із частиною 1 статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно частини 1 статті 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, цей перелік не є вичерпним та за змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені законодавством, тобто певним нормативним документом (Постанова КЦС у складі ВС від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц).

Тлумачення поняття «законодавство» було здійснено Конституційним Судом України у рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20), за конституційним поданням Верховного Суду, Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 Цивільного кодексу України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Статтею 1 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що протиепідемічні заходи це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 зауважила, що положення абзацу шостого частини першої статті Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції № 66 про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19.

Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 ЗУ «Про державну службу».

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (п.11.35 цієї Постанови).

В Україні втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на Законі України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а прийняті на його виконання Постанови КМУ, Накази МОЗ є лише способом реалізації законодавчого припису, тому висновок суду першої інстанції, що питання обов`язкової вакцинації для працівників певних установ та організацій не врегульовано на законодавчому рівні, є невірним.

У пункті 7.3 Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи № 2361 (2021) від 27 січня 2021 року «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування» Асамблея закликала держави-члени Ради Європи і Європейський Союз інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, і ніхто не здійснює політичного, соціального чи іншого тиску для того, щоб провести щеплення тим, хто сам цього не бажає; переконатись, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися.

За змістом абзацу третього статті 1 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» санітарне та епідемічне благополуччя населення - це стан здоров`я населення та середовища життєдіяльності людини, при якому показники захворюваності перебувають на усталеному рівні для даної території, умови проживання сприятливі для населення, а параметри факторів середовища життєдіяльності знаходяться в межах, визначених санітарними нормами.

Незважаючи на попередньо задекларовану добровільність вакцинації для всіх професійних груп, відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 8 Положення про МОЗ та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, 04 жовтня 2021 року МОЗ затвердило Перелік № 2153, який передбачав обов`язкове профілактичне щеплення для окремих категорій працівників проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цього захворювання (вказаний Перелік доповнений наказами МОЗ від 01 та 30 листопада 2021 року № 2393 і № 2664 відповідно). А 27 жовтня 2021 року МОЗ видало наказ № 2362, згідно з яким із Дорожньої карти виключено абзац про добровільність щеплення від COVID-19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 у пункті 13.14 виснувала, що не вбачає підстав для сумнівів у тому, що у відповідний період Україна, поряд з іншими державами, зазнала значних труднощів у сфері охорони здоров`я. Згідно зі статистичними даними в середньому у 2021 році від COVID-19 в Україні помирало 7 168 осіб на місяць. Коронавірусна інфекція COVID-19 у тому році стала другою за частотою причиною смертей українців (12%) після серцево-судинних захворювань (60,2%) (https://opendatabot.ua/open/death-statistics). Вказане зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим.

Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих наCOVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595.

У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо (пункт 14.4.).

У кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням (пункт 14.9).

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів (пункт 14.10).

Верховний Суд при розгляді справ неодноразово робив висновки про перевагу суспільних інтересів над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим.

Про це, зокрема, йдеться у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17, в якій зазначено, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19, від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17, від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 .

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

З огляду на викладене, обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що розглядається, встановлено, що позивач працює у відповідача на посаді лікаря-анестезіолога відділення рентгенваскулярної хірургії (рентгенохірургічний блок).

За характером виконуваних позивачем обов`язків, враховуючи кількість соціальних контактів позивача на робочому місці, у тому числі контактів із пацієнтами, які маючи проблеми зі здоров`ям, потрапляють на лікування і мають право на кваліфіковану медичну допомогу та загрозу, яку потенційно могла нести позивач як невакцинований працівник, дії в.о. головного лікаря КП «Криворізька міська клінічна лікарня №2» КМР Олени Климович щодо відсторонення позивача від роботи за відсутності наданих від неї підтверджуючих документів про щеплення або наявність медичних протипоказань, в даному випадку є пропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи, а позивачем, у свою чергу, не доведено наявності обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення її від роботи становило непропорційне втручання у її приватне життя.

При цьому держава, встановивши відсторонення медичних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників, в тому числі й самих медичних працівників. Право позивача на працю у медичному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилася від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Такий висновок колегії суддів повністю узгоджується із сталою практикою Верховного Суду, (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 697/2359/21, провадження № 61-5525св22, постанова Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 697/2349/21, провадження № 61-6083св22, постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 130/3531/21, провадження № 61-5382св22, постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 130/3505/21, провадження № 61-5377св22, постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 206/26/22, провадження № 61-8378св22).

Суд першої інстанції надав оцінку цим обставинам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що такої підстави відсторонення працівника від роботи, як відмова виконувати розпорядження роботодавця, нормами ст. 46 КЗпП України не передбачено. Наявність постанови Кабінету міністрів України, якою передбачено відсторонення від роботи працівників у разі відмови чи ухилення від проходження обов`язкового щеплення у якій є посилання на ст. 46 КЗпП Украни та на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не може бути підставою для недотримання роботодавцем під час такого відсторонення працівника від роботи вимог Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо наявності подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача, з огляду на таке.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 зауважила, що положення абзацу шостого частини першої статті Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції № 66 про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19.

Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 ЗУ «Про державну службу».

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (п.11.35 цієї Постанови).

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що спірний наказ не мотивований відмовою або ухиленням позивача від вакцинації, а лише тим, що позивача було ознайомлено із прийнятими нормативно-правовими актами, а судом не було встановлено обставини щодо наявності ухилення або відмови позивача від вакцинації а доказів, які б свідчити про те, що позивач відмовилась або ухилилась від проходження обов`язкового щеплення спростовуються повідомлення «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» від 26 січня 2022 року, яке видане за підписом в.о. головного лікаря КП «Криворізька міська клінічна лікарня №2» КМР Олени Климович, з яким того ж дня була ознайомлена позивач та висловила свою незгоду, та яким останню було повідомлено, що з 31 січня 2022 року щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, у зв`язку з чим їй до 31 січня 2022 року необхідно надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або у випадку наявності абсолютних протипоказань довідку затвердженого зразка, а також роз`яснено, що на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі ненадання одного із зазначених документів, з 01 лютого 2022 року роботодавець повинен буде відсторонити працівника від роботи без збереження заробітної плати (а.с.18).

Позивач, не погодившись із врученим їй зазначеним вище повідомленням «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» від 26 січня 2022 року, надала відповідачу письмове повідомлення про неприпустимість примусу до участі в експериментальному медичному втручанні під назвою «вакцинація від COVID-19» від 26 січня 2022 року та письмове роз`яснення щодо неправомірності відсторонення від роботи та примус до вакцинації від 26 січня 2022 року, в яких висловила свою незгоду із зазначених питань (а.с.138-153).

Колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача про те, що прийняття оспорюваного позивачем наказу у перший день набрання чинності змін до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, свідчить про недостатність часу для проходження позивачем процедури вакцинації або фіксації нею відповідних протипоказів до такої, оскільки про необхідність обов`язкового щеплення позивач була повідомлена 26 січня 2022 року, тобто з дістанім проміжком часу для проведення вакцинації, або ж фіксації позивачем відповідних протипоказів до такої.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення доводи апеляційної скарги позивача про те, що положеннями Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щеплення від COVID-19 не визначене як обов`язкове та водночас чинним законодавством України не передбачено правової можливості відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності такого щеплення. Крім того, згідно із статтею 39-1 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» та статтею 286 ЦК України інформація про щеплення є медичною таємницею, оскільки держава, встановивши відсторонення медичних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я як медичних працівників, так і пацієнтів. Право позивача на працю у медичному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилася від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання обов`язку, метою якого є захист здоров`я не лише її, але й пацієнтів, з якими вона контактує в силу свого місця роботи.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що її відсторонення від роботи вважає неприпустимим та таким, що порушує її конституційні права, оскільки фактично таким наказом позбавлено її можливості продовжувати працювати та отримувати відповідну заробітну плату лише на підставі наявності у неї переконань щодо принципу добровільності участі у клінічному випробуванні колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки у спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного ст. 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Колегія суддів зауважує, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: