Справа № 291/323/21
Провадження № 2/288/67/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року. смт.Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

за участю секретаря судових засідань - Колодяжної Н.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Попільня Житомирської області в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Корнинської селищної ради Житомирського району, Житомирської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: Ружинська селищна рада Бердичівського району, Житомирської області про захист порушеного права постійного користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі Позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (далі Відповідач 1), Корнинської селищної ради Житомирського району Житомирської області (далі Відповідач 2), ОСОБА_4 (далі Відповідач 3) /т.1 а.с.41-42, 60-61/, ОСОБА_1 (далі Відповідач 4) /т.1 а.с.134/, третя особа: Ружинська селищна рада Бердичівського району, Житомирської області (далі Третя особа) /т.1 а.с.60-61/ про захист порушеного права постійного користування земельною ділянкою в якому вказує, що їй на підставі рішення сільської ради від 17 липня 2001 року та Державного акту від 17 липня 2001 року, надано в постійне користування для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку площею 0.57 га, на території Мовчанівської сільської ради, Ружинського району, Житомирської області, вказаною земельною ділянкою Позивач користується з 2001 року і по теперішній час, сплачує відповідні платежі та обробляє.

В лютому 2021 року Позивач випадково дізналася про те, що вказану земельну ділянку було безпідставно включено до складу іншої земельної ділянки площею 0.57 га з кадастровим номером :05:000:0713 та передано у власність Відповідачу 3 відповідно до наказу Відповідача 1 від 14 грудня 2020 року, а також 15 січня 2021 року державним реєстратором Корнинської селищної ради Денисюк Інною Юріївною зроблено запис про державну реєстрацію права власності.

Позивач вважає вказаний наказ про надання у власність Відповідачу 3 земельної ділянки та рішення державного реєстратора протиправними, так як до складу земельної ділянки, переданої у власність Відповідачу 3 увійшла і земельна ділянка, яка перебуває у її користуванні на підставі Державного акту, який не був скасований або визнаний недійсним та його право користування припинено не було.

При цьому Позивач зазначає, що скасування державної реєстрації всієї земельної ділянки та одночасне припинення права власності Відповідача 3 на вказану земельну ділянку є ефективним способом захисту у вказаних правовідносинах.

На підставі вищевикладеного, Позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області від 14 грудня 2020 року № 2011-УБД про надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0713 та скасувати рішення державного реєстратора Корнинської селищної ради Попільнянського району, Житомирської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер 56160059 від 15 січня 2021 року на підставі якого внесено запис № 40125966 про державну реєстрацію права власності, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2.0 га, кадастровий номер :05:000:0713.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, 15 вересня 2023 року надали до суду заяву в якій позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. /т.3 а.с.229/

Представник Відповідача 1 - Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена.

19 березня 2021 року надала до суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечувала та вказала, що оспорювані накази не стосуються прав, свобод та інтересів Позивача та не спрямовані на виникнення щодо неї жодних юридичних наслідків. Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених нею позовних вимог, а саме, що спірна земельна ділянка сформована за рахунок земельної ділянки, наданої в користування Позивачу, на підстави викладеного просила відмовити в задоволенні позову. /т.1 а.с.29-31/

Позивач 26 березня 2021 року надала відповідь на відзив Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області в якому вказала, що оспорюваним наказом Відповідач 1 втрутився в її право на користування майном земельною ділянкою, що є підставою для його скасування, так як Відповідач 1 не переконався, що передана земельна ділянка не перебуває у власності чи користуванні інших осіб, а тому підтримує заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити. /т.1 а.с.36-39/

Представник Відповідача 2 - Корнинської селищної ради Житомирського району, Житомирської області в судове засідання не з`явився, 30 січня 2023 року надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, щодо вирішення спору покладається на розсуд суду./т.3 а.с.52/

Відповідач 3 - ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання була належним чином повідомлена, відповідно до статті 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомила, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі доказів.

Відповідно до Судового виклику № 291/323/21/10194/23 вих. від 17 липня 2023 року та Судового виклику № 291/323/21/12897/23 вих. від 18 вересня 2023 року, розміщених на офіційному веб - порталі судової влади України в мережі Інтернет, Відповідач ОСОБА_4 була повідомлена про судові засідання, які відбудуться 18 вересня 2023 року о 11.00 годині та 09 жовтня 2023 року о 11.00 годині. /т.3 а.с.217, 237/

Представник Відповідача 4 - ОСОБА_1 , адвокат Задояний Ю.В., в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення.

17 січня 2023 року надав до суду відзив в якому вказав, що наданий Позивачем державний акт на право постійного користування земельною ділянкою виданий не на підставі рішення органу місцевого самоврядування (рішення 23 в акті 22), земля для ведення особистого підсобного господарства не могла бути надана за межами населеного пункту та виконавчий комітет сільської ради не мав повноважень розпоряджатися землею, а відтак і рішення і державний акт є нікчемними. План схема надана Позивачем не відповідає вимогам закону України про землеустрій і не може бути прийнята судом як належний і допустимий доказ. Таким чином, Позивачем не доведено, як існування власне права на частину спірної земельної ділянки, так і факту накладення земельних ділянок одна на одну, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. /т.3 а.с.20-25, 65-70/

Від Позивача 28 лютого 2023 року надійшла відповідь на відзив представника ОСОБА_1 в якому вказано, що надання йому в постійне користування земельної ділянки із земель запасу прийнято в межах встановленої на той час законодавством компетенції та просить заявлені позовні вимоги задовольнити повністю. /т.3 а.с.126-130/

Представник третьої особи - Ружинської селищної ради Бердичівського району, Житомирської області в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена.

Суд, вислухавши представника відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ІІІ-ЖТ № 011542, ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Мовчанівської сільської ради народних депутатів Ружинського району, Житомирської області від 17 липня 2001 року № 22, надано у постійне користування земельну ділянку площею 0.5700 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Мовчанівської сільської ради, надано для ведення особистого підсобного господарства. /т.1 а.с.10, 72, 158-159/

Як вбачається з Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 21 січня 2021 року, земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0713, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, площею 2.00 га, розташована: Житомирська область, Ружинський район, Мовчанівська сільська рада, належить ОСОБА_4 . /т.1 а.с.11/

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 лютого 2021 року, державним реєстратором Корнинської селищної ради Попільнянського району, Житомирської області Денисюк Інною Юріївною на підставі наказу № 2011-УБД, виданого 14 грудня 2020 року Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 56160058 від 15 січня 2021 року та зареєстровано право приватної власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :05:000:0713, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Мовчанівської сільської ради, Ружинського району, Житомирської області. /т.1 а.с.12, 73, 160-161/

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області № 2011-УБД від 14 грудня 2020 року, наказано: 1. Затвердити Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4 на території Ружинського району, за межами населених пунктів Мовчанівської сільської ради; 2. Надати у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, загальною площею 2.0000 га (кадастровий номер :05:000:0713) для ведення особистого селянського господарства (01.03) із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Ружинського району, за межами населених пунктів Мовчанівської сільської ради. /т.1 а.с.33/

Згідно архівного витягу, виданого архівним відділом Ружинської РДА 17 лютого 2021 року за № 56, додатком до рішення виконавчого комітету сільської ради від 17 липня 2001 року № 23 є Список жителів села Мовчанівка про виділення землі для ведення особистого підсобного господарства, в якому вказано «№ 22. ОСОБА_3 0.5700 га». /т.1 а.с.51/

Рішенням виконавчого комітету Мовчанівської сільської ради № 23 від 17 липня 2001 року, відповідно до статті 56 Земельного кодексу України, надано для ведення особистих підсобних господарств з земель запасу сільської ради громадянам згідно списку. /т.1 а.с.52/

З плану-схеми розташування земельної ділянки № НОМЕР_1 з кадастровим номером :05:000:0713, що передана у приватну власність ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства, виготовленого інженером-землевпорядником ОСОБА_5 вбачається, що земельна ділянка площею 0.5700 га, яка передана ОСОБА_3 , включена до складу вказаної земельної ділянки. /т.1 а.с.53, 74, 163; т.2 а.с.134/

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 червня 2021 року, власником земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер :05:000:0713, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Мовчанівської сільської ради, Ружинського району, Житомирської області, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 березня 2021 року належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . /т.1 а.с.125-126/

17 липня 2001 року Мовчанівською сільською радою затверджено план схему та Додаток до план-схеми розташування земельних ділянок, наданих в постійне користування для ведення особистого підсобного господарства громадянам соціальної сфери села Мовчанівка, Мовчанівської сільської ради відповідно до Державних актів на право постійного користування земельними ділянками. /т.2 а.с.29, 30-31/

Згідно Висновку експертів за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи від 20 липня 2022 року № 412/07-2022: - площа накладання земельної ділянки ОСОБА_3 , яка розташована на території Мовчанівської сільської ради Ружинського району, Житомирської області та земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0713, що розташована на території Мовчанівської сільської ради Ружинського району, Житомирської області за даними каталогів координат план-схеми, яка складена сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_5 , становить: 0.5700 га. /т.2 а.с.109-133/

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Відповідача 1 про надання у власність Відповідачу 3 земельної ділянки та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності, з одночасним припиненням права власності Відповідача 3 на земельну ділянку з тих підстав, що до складу переданої Відповідачу 3 земельної ділянки увійшла земельна ділянка, надана їй на праві постійного користування.

Згідно статті 7 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній станом на 17 липня 2001 року), користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається користування без заздалегідь встановленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають в державній власності, зокрема, громадянам України для ведення особистого підсобного господарства.

Статтею 22 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній станом на 17 липня 2001 року) передбачено, що право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній станом на 17 липня 2001 року)).

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до пунктів 9-10 Розділу VII «Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про державний земельний кадастр» до 1 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Згідно з пунктом 2 Розділу VII «Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміну «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).

Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його не переоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства.

Саме про таке застосування зазначених норм права зазначено в правовому висновку Верховного Суду у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 467/626/18.

Належність Позивачу на праві постійного користування земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 0.57 га на території Мовчанівської сільської ради Ружинського району Житомирської області підтверджується Державним актом на право постійного користування землею /т.1 а.с.10, 72, 158-159/.

Відповідно до статті 13 Конституції України, кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (стаття 14 Конституції України).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтвердженого належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку, зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 175/4348/17 (провадження № 61-12868св19).

Відповідно до статей 152, 153 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною першою статті 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно частин першої, другої статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Частиною шостою статті 118 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно із частиною сьомою вказаної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що вказаний перелік, закріплений у частині сьомій статті 118 ЗК України, є вичерпним.

Пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 га.

Згідно з частиною четвертою статті 122 ЗК України земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб передають центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи.

Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області є територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, який уповноважений здійснювати передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Зокрема, до таких повноважень входить затвердження проектів землеустрою.

Судом встановлено, що на підставі оскаржуваного наказу від 14 грудня 2020 року Відповідачем 1 Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області передано у власність Відповідачу 3 ОСОБА_4 , земельну ділянку площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства за адресою: Житомирська область, Ружинський район, Мовчанівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :05:000:0713. /т.1 а.с.12, 73, 160-161/

Як визначено проведеною під час розгляду справи комісійною судовою земельно-технічною експертизою /т.2 а.с.109-133/, площа накладання земельної ділянки, яка перебуває у користуванні Позивача та земельної ділянки переданої у власність Відповідачу 3 становить: 0.5700 га.

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з підстав, закріплених у законі.

Статтею 27 ЗК України (в редакції, чинній станом на 17 липня 2001 року) визначено, що право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості грантів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу. Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1-8 частини першої та частиною третьою цієї статті, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів, а у випадку, передбаченому пунктом 9 частини першої цієї статті, - за рішенням Ради народних депутатів, що має право вилучати земельні ділянки. Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 5-9 частини першої цієї статті, в разі незгоди землекористувача провадиться у судовому порядку.

Статтею 141 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено підстави припинення права користування земельною ділянкою: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; г) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

У пункті 7.27 постанови від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження № 12-57гс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України.

Таким чином, підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення особистого підсобного господарства, як на момент його створення, так і на даний час, є добровільна відмова від земельної ділянки.

Позивач обґрунтовує заявлені вимоги про скасування наказу порушенням її права вільно користуватись та розпоряджатись переданою їй земельною ділянкою, яку безпідставно було включено до складу земельної ділянки переданої Відповідачу 3.

Враховуючи наведені вище норми законодавства та встановлені під час розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що Відповідач 1 - Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області при видачі оспорюваного наказу діяло за межами своїх повноважень та в результаті чого, в порушення вимог частини п`ятої статті 116 ЗК України, було передано у власність Відповідача 3 - ОСОБА_4 земельну ділянку, до складу якої увійшла земельна ділянка, яка перебуває у користуванні Позивача на підставі Державного акту на право постійного користування землею, який не був скасований та визнаний недійсним судом, а також право Позивача на постійне користування на вказану земельну ділянку не було припинено з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України.

Розпорядження спірною земельною ділянкою вимагало врахування того, що земельна ділянка перебуває в постійному користуванні, що зобов`язувало розпорядника виконати вимоги частини п`ятої статті 116 ЗК України, відповідно до якої земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом, чого Відповідачем 1 виконано не було.

За наведених обставин, оскаржуваний наказ Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області від 14 грудня 2020 року № 2011-УБД про надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0713 не відповідає вимогам закону та прийнятий із суттєвим порушенням вимог законодавства.

Позивачем також заявлено вимогу про скасування рішення державного реєстратора Корнинської селищної ради Попільнянського району, Житомирської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер 56160059 від 15 січня 2021 року на підставі якого внесено запис № 40125966 про державну реєстрацію права власності, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2.0 га, кадастровий номер :05:000:0713.

Частиною 13 статті 79-1 ЗК України визначено, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

На підставі оскаржуваного наказу було зареєстровано право власності Відповідача 3 ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :05:000:0713, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Мовчанівської сільської ради, Ружинського району, Житомирської області /т.1 а.с.12, 73, 160-161/, разом з тим, в подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 25 березня 2021 року право власності на вказану земельну ділянку було зареєстровано за Відповідачем 4 ОСОБА_1 /т.1 а.с.125-126/.

Позивач позбавлена можливості користування земельною ділянкою, так як вона вибула з її користування поза її волею на підставі наказу Відповідача 1 про передачу у власність земельної ділянки Відповідачу 3, яка в подальшому була відчужена на підставі договору купівлі продажу Відповідачу 4 та на даний час за ним зареєстровано право власності на земельну ділянку, до складу якої увійшла і належна Позивачу земельна ділянка, проте на час розгляду справи за Відповідачем 3 відсутня реєстрація права власності на земельну ділянку, щодо скасування якої Позивачем заявлено позовну вимогу.

Вирішуючи даний спір та враховуючи правовідносини, які склалися між сторонами суд звертає увагу на наступне.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтвердженого належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку, зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 175/4348/17.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень Глави 29 цього Кодексу, яка в тому числі, регулює поняття негаторних і віндикаційних способів захисту.

Згідно статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Тобто, в силу положень частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Виходячи із зазначених норм матеріального права, постійний користувач, як і власник майна, наділений правомочністю витребування майна з чужого незаконного володіння. При цьому, закон не передбачає, що витребування майна може відбуватися виключно шляхом витребування такого майна у власність. Закон, наділяючи постійного користувача правомочністю витребування майна з чужого незаконного володіння, передбачає витребування цього майна в наявний у особи правовий титул (в постійне користування, сервітут, емфітевзис, суперфіцій).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 і № 200/606/18, від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц , від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18).

У пунктах 50-53 постанови від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «Власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання наказів ГУ Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.»

Великою Палатою Верховного Суду в пунктах 83 86 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 встановлено, що: «Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.»

Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39).

Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)).

Аналогічний правовий висновок щодо ефективного способу захисту підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

В постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року в справах № 372/770/19, № 480/365/19 визначено, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже є неефективними.

З урахуванням релевантної судової практики Великої Палати Верховного Суду, пред`явлення позовних вимог про визнання рішення органу державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування, про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на майно в контексті вказаної справи не є необхідним для ефективного відновлення прав. Належним та ефективним способом захисту порушених прав власника є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, проте Позивачем така вимога не заявлялась, із таких мотивів позовні вимоги він не уточнював та не змінював підстав позову, а тому в контексті заявлених Позивачем вимог, в задоволенні позову належить відмовити в зв`язку з тим, що Позивачем обрано не ефективний спосіб захисту своїх порушених прав.

Таким чином, задоволення заявлених ОСОБА_3 позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області від 14 грудня 2020 року № 2011-УБД про надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки та скасування рішення державного реєстратора не призведе до поновлення його прав, відновлення володіння, користування або розпорядження спірною земельною ділянкою, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права.

Виходячи з обставин цієї справи належним способом захисту Позивача буде звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо власник був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою, які і були заявлені поряд з даними позовними вимогами про визнання незаконним наказу.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені Позивачем судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись статтями 13, 14, 19 Конституції України; Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; статтями 7, 22, 23, 27 ЗК України 1990 року; статтями 79-1, 92, 116, 118, 121, 122, 141, 152, 153, 155 ЗК України; статтями 15, 16, 387, 388, 396 ЦК України; статтями 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 50, 76, 81, 89, 128, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Корнинської селищної ради Житомирського району, Житомирської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: Ружинська селищна рада Бердичівського району, Житомирської області про захист порушеного права постійного користування земельною ділянкою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник