Справа № 697/1148/23
Провадження № 2/697/414/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2023 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Скирди Б.К.,

за участю секретаря судового засідання Бузницької Н.Г.,

представника позивача адвоката Горобець С.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Васяновича В.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Канів, Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 (далі також ОСОБА_2 , позивач) в інтересах якого діє адвокат Горобець С.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , відповідач), третя особа: Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності виданого 13.06.2007 Виконавчим комітетом Канівської міської ради і договору купівлі-продажу, посвідченого 01.04.2008 Лагутінською Є.П., приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу за реєстровим № 1273 та зареєстрованих в Канівському виробничому відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 13.06.2007 та записаного 03.07.2008 у реєстрову книгу № 62 за реєстровим № 5654, позивач являвся власником квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , яку купував за власні кошти до укладення шлюбу.

У подальшому позивач зустрів відповідачку ОСОБА_1 та закохався в неї. Як наслідок їх щирих почуттів позивач уклав шлюб з останньою та зареєстрував її за своїм місцем реєстрації, а саме у власній квартирі, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Через деякий проміжок часу, будучи у шлюбі, у позивача погіршилось здоров`я та він почав хворіти.

Будучи хворим, між подружжям постійно відбувалися сварки, навіть доводилося викликати поліцію, внаслідок чого, відповідачка сказала, що покине позивача та не буде його доглядати, якщо він не подарує їй свою квартиру, а тому, не маючи виходу із ситуації, яка склалася, він був змушений вчинити даний правочин, тобто у подальшому подарував їй квартиру, так як його здоров`я все більше і більше стало погіршуватися.

Однак, при укладенні вказаного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто певних домовленостей, зобов`язань та відповідних обіцянок з боку останньої.

Зокрема, однією із умов укладення даного договору про які не було повідомлено нотаріуса, відповідач зобов`язувалася не позбавляти позивача можливості проживати у вказаній квартирі, за її ініціативи не виписувати його з неї, враховуючи його стан здоров`я зобов`язувалась доглядати за позивачем до кінця його днів.

Також, відповідач неодноразово говорила позивачу, що у них велика різниця у віці (десять років), а тому вона дуже переймалась щодо його скорої смерті та що відповідна квартира залишиться будь-кому іншому, а не їй, як люблячій дружині. Та що лише вона буде його доглядати, так як він у такому стані нікому не потрібний.

Однак, із продовженням постійних сварок відповідач поїхала від позивача, а він продовжував та продовжує проживати у вказаній квартирі і сплачувати комунальні послуги.

При цьому, будучи хворим на цукровий діабет типу 2 з виразками стопи, позивач не міг навіть самостійно викликати собі швидку та залишився на самоті зі своєю хворобою, а відповідач, у свою чергу, нічого не робила, щоб допомогти останньому. Це при тому, що зобов`язувалась здійснювати за ним належний догляд.

На допомогу позивачу прийшли його друзі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які привозили ліки та продукти харчування, а також допомагали пересуватися по квартирі, так як на той період позивач самостійно цього робити не міг.

У подальшому, із реєстру «Судова влада» позивач дізнався про розірвання їх шлюбу за зверненням відповідача 11.11.2022.

04.04.2023 із Центру надання адміністративних послуг на адресу позивача надійшло повідомлення про скасування реєстрації його місця проживання за заявою власника, тобто відповідача.

Таким чином, як стверджує позивач, не дотримуючись попередніх домовленостей та маючи на меті виписати позивача, ОСОБА_1 , дочекавшись змін у законодавстві, зокрема щодо надання власнику нерухомості безпосереднього права на виписку осіб із власного житла без на те їх згоди, виписала позивача з його колишньої квартири, тобто поза судовим порядком, як-то дане питання було врегульоване раніше.

Разом з тим, 03.05.2023 на адресу позивача ( АДРЕСА_1 ) надійшов лист від відповідачки щодо звільнення квартири, оскільки вона його виписала та виставила дану квартиру на продаж, а також відповідачка зазначає, що залишення ним квартири їй необхідне для показу потенційним покупцям.

Спірну квартиру відповідачкою виставлено на продаж та за переглядом сторінки продажу, позивачем з`ясовано, що квартира має значний попит, оскільки на момент звернення з відповідною заявою до суду має 1413 переглядів з моменту оприлюднення оголошення (21.05.2023).

Отже, як зазначено позивачем, у разі залишення даної квартири позивач залишиться без постійного місця проживання і змушений буде проживати на вулиці.

Також позивач вважає, що ОСОБА_1 завчасно спланувавши свої протиправні дії, скориставшись безпорадним станом позивача (погіршенням здоров`я), зловживаючи його довірою та шляхом вмовлянь, обіцянок і обману заволоділа його житлом.

За вищевказаних обставин, позивач зазначає, що помилявся щодо вказаного правочину та його волевиявлення про передачу спірної квартири відповідачці було пов`язане з майбутнім його довічним утриманням з боку останньої та доказом справжнього кохання та щирості почуттів між ними.

Крім цього, за заявою позивача зареєстровано кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, досудове розслідування наразі триває.

Таким чином, не зазначаючи нотаріусу про справжні причини укладення наведеного вище договору, а саме приховування істинних умов його укладення та не вираження справжньої волі учасника правочину, автоматично робить його нікчемним, що в подальшому підлягає до визнання його недійсним.

Позивач також звертає увагу, що про порушення свого права довідався лише 04.04.2023 із Центру надання адміністративних послуг про скасування реєстрації його місця проживання за заявою власника, тобто відповідачки, а до цього йому нічого відомо не було, тому вважає, що перебіг строку позовної давності на оскарження зазначеного вище правочину повинен рахуватися з 04.04.2023 (день коли дарувальник довідався про обставини передбачені ст. 727 ЦК України) та підлягати до поновлення, як пропущений з поважних причин.

З огляду на вказані обставини, позивач ОСОБА_2 просить суд: - поновити строк позовної давності, що застосовується до вимог про розірвання договору дарування та рахувати її з 04.04.2023, тобто з моменту обізнаності дарувальника щодо обставин, передбачених ст. 727 ЦК України; - визнати договір дарування квартири (адреса: АДРЕСА_1 ) від 13.06.2017, посвідченого державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. за № 1256 від 13.06.2017 та укладеного від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 недійсним та шляхом поновлення права власності та реєстрації права власності за ОСОБА_2 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; повернути сторони у стан, який існував до укладення вказаного договору дарування.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2023 призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.43).

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17.07.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.54).

04.08.2023 до суду від представника відповідача адвоката Васяновича В.В. надійшла заява про застосування строків позовної давності в якій представник просив відмовити у задоволені позову з зазначеної підстави (а.с.58-59).

Представник позивача адвокат Горобець С.О. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, які викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Васянович В.В. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з огляду на їх безпідставність та обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав. Також просили у випадку, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову на цій підставі.

Третя особа Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяви з проханням проводити розгляд справи за її відсутності та при прийнятті рішення покладається на розсуд суду (а.с.47, 65, 75).

Заслухавши в судовому засіданні доводи представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.07.2008, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 98 (а.с.15).

Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.11.2022 шлюб між сторонами розірвано (а.с.16-19).

13.06.2017 між ОСОБА_2 ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_1 (Обдаровувана) було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1256.

Згідно цього договору, Дарувальник подарував та передав Обдаровуваній, своїй дружині, а Обдаровувана прийняла у дар від дарувальника майно безоплатно квартиру АДРЕСА_2 (далі також Договір) (а.с.21-23).

Згідно з п. 3 зазначеного договору, квартира належить Дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності виданого 13 червня 2007 року Виконавчим комітетом Канівської міської ради і договору купівлі-продажу, посвідченого 01 квітня 2008 року ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу за реєстровим № 1273 та зареєстрованих в Канівському виробничому відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 13 червня 2007 року, 03 липня 2008 року і записаного у реєстрову книгу № 62 за реєстровим № 5654.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 89371629 від 13.06.2017 вбачається, що власником нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 ; форма власності приватна; частка власності 1/1; підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу, 1273, 01.04.2008, приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Лагутінська Є.П., свідоцтво про право власності, САА 898488, 13.06.2007, виконавчий комітет Канівської міської ради (а.с.13-14).

На момент укладення договору дарування квартири від 13.06.2017, позивачу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилося 62 роки.

Як зазначено позивачем, при укладенні вищевказаного договору, між ним та відповідачкою було досягнуто певних домовленостей, зобов`язань та відповідних обіцянок з боку останньої. Зокрема, однією із умов укладення даного договору про які не було повідомлено нотаріуса, відповідач зобов`язувалася не позбавляти позивача можливості проживати у вказаній квартирі, за її ініціативи не виписувати його з неї, враховуючи його стан здоров`я зобов`язувалась доглядати за позивачем до кінця його днів.

Однак, як далі стверджує позивач, не дотримуючись попередніх домовленостей та маючи на меті виписати його з квартири, ОСОБА_1 , дочекавшись змін у законодавстві, зокрема щодо надання власнику нерухомості безпосереднього права на виписку осіб із власного житла без на те їх згоди, виписала ОСОБА_2 з його колишньої квартири.

За таких обставин, позивач зазначає, що помилявся щодо вказаного правочину та його волевиявлення про передачу спірної квартири відповідачці було пов`язане з майбутнім його довічним утриманням з боку останньої, а тому звернувся до суду з вищевказаним позовом про визнання договору дарування квартири недійсним.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

наявність підстав для оспорення правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що:

під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Cуду від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21 (провадження № 61-8441св22).

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним: право власності на предмет договору переходить до обдаровуваного без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правова позиція Верховного Суду України щодо предмета доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладена у постановах ВСУ від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження № 6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).

Так, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) Верховний Суд наголосив, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Верховний Суд у цивільній справі № 161/17523/16-ц погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21), від 03 травня 2022 року в справі № 715/2513/19 (провадження № 61-15340св20), від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22), від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21 (провадження № 61-8441св22).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 43, 49 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнанні їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.06.2017 між ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_1 (Обдаровувана) було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1256. Згідно вказаного договору дарування, Дарувальник подарував та передав Обдаровуваній, своїй дружині, а Обдаровувана прийняла у дар від дарувальника майно безоплатно квартиру АДРЕСА_2 (далі також Договір) (а.с.21-23).

Згідно п. 3 зазначеного Договору, квартира належить Дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності виданого 13 червня 2007 року Виконавчим комітетом Канівської міської ради і договору купівлі-продажу, посвідченого 01 квітня 2008 року ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу за реєстровим № 1273 та зареєстрованих в Канівському виробничому відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 13 червня 2007 року, 03 липня 2008 року і записаного у реєстрову книгу № 62 за реєстровим № 5654.

Абзацом 2 пункту 7 Договору визначено, що сторони домовились, що прийняття Обдаровуваною примірника договору є прийняттям дарунку.

Відповідно до п. 8 Договору, нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів дарування, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст статей 182, 203, 717-730 Цивільного кодексу України, статей 59-65, 74 Сімейного кодексу України, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 8 жовтня 1992 року за № 572, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства».

Згідно з п. 11 Договору, сторони підтверджують, що цей Договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, Договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови Договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним Договором, а також свідчать, що Договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи на Договорі.

Сторони підтвердили, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного Договору.

Таким чином, суд приймає до уваги, що до укладення договору нотаріусом було попередньо ознайомлено сторін з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин і це підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаних позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 . Сторони підтвердили нотаріусу, що цей договір відповідає їх дійсним намірам, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності за справжньої волі сторін, без застосування фізичного чи психічного тиску і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, вважають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також засвідчили, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать особисті підписи у договорі.

Належних та беззаперечних доказів помилки ОСОБА_2 щодо правової природи укладеного ним з відповідачкою договору суду не надано.

Доказів того, що на момент укладення договору дарування захворювань, які б могли бути підставою не усвідомлення позивачем факту укладення правочину, чи перебування у такому стані, при якому він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, суду не надано.

Надані позивачем довідка до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 054775, з якої вбачається, що він є інвалідом ІІ групи з 08.05.2023 (а.с.29), а також виписка 05394 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, з якої вбачається, що позивач перебував у стаціонарі КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради» з 30.11.2020 по 11.12.2020 (а.с.30-32), не свідчать про наявність підстав за яких позивач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними під час укладення з відповідачкою спірного договору дарування, оскільки вказані обставини виникли після укладення цього договору, та відповідно, не існували на момент його укладення.

Доводи представника позивача щодо факту проживання ОСОБА_2 у зазначеній квартирі, а також стосовно обставин за яких, у разі залишення спірної квартири позивач залишиться без постійного місця проживання, не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначалося вище, лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20).

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про його помилку щодо правової природи укладеного договору дарування. Досліджена судом медична документація не свідчить про те, що позивач на момент укладення договору дарування не усвідомлював значення своїх дій, доказів щодо існування у позивача потреби у постійному догляді і сторонній допомозі до суду не надано. Судом не встановлено обставини, за яких дії позивача щодо укладення оспорюваного правочину не могли об`єктивно відповідати його внутрішній волі внаслідок збігу тяжких обставин, що склалися в його житті на момент укладення правочину, чи під впливом негативного фізичного та психічного стану, чи під впливом вікових особливостей на його психічну діяльність, які б могли вплинути на сприйняття та усвідомлення ним основних аспектів оспорюваного договору дарування квартири.

Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Неприязні стосунки позивача з відповідачем на теперішній час, про які зазначено позивачем в позовній заяві та підтверджено відповідачкою в судовому засіданні, не свідчать про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення ним правочину у 2017 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 в заявлених ним межах та відсутність існування правових підстав для їх задоволення, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Щодо заявленої позивачем вимоги про поновлення строку позовної давності та заявленого в ході судового розгляду справи клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову за необґрунтованістю, суд не дає оцінки щодо строку позовної давності з огляду на наступне.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 30.10.2023.

Головуючий Б . К . Скирда