Провадження № 2/947/2629/23
Київський районний суд м. Одеси у складі
Головуючого судді Коваленко О.Б.,
За участю секретаря Маценко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно Витягу з Реєстру про право власності нерухомого майна в квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровані громадяни: ОСОБА_3 - власник; ОСОБА_1 - власник; ОСОБА_2 власник.
Однак, ОСОБА_2 не проживає у вищезазначеному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, а саме з 2008 року, про що складено Акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 08 травня 2023 року.
Відповідачка не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться.
Факт реєстрації Відповідачки порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію.
На теперішній час ОСОБА_1 стверджує, що відповідачка з 2008 року знаходиться за межами України. Просить позов задовольнити.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.128, 131 ЦПК України.
Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце його проведення повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачки, яка повідомлена про розгляд справи належним чином, від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, за згодою позивачки, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
У судовому засіданні встановлено, що позивачці ОСОБА_1 належить частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачці ОСОБА_2 -1/4 частка; та 2/4 частки - ОСОБА_3 .
Згідно з актом від 08 травня 2023 р ОСОБА_2 , починаючи з 2008 р. по теперішній час, не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що відповідач є співвласником спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Висновки Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).
Встановивши, що відповідач є законним власником частки у спірній квартирі, суд зазначає про те, що позбавлення права користування особи житлом, яке належить їй та іншим співвласникам на праві спільної часткової власності, є порушенням реалізації права одного із співвласників займати житло і не бути позбавленим свого житла.
Позивачем не надано доказів того, що відповідачка на даний час не проживає в квартирі,оскільки акт про не проживання особи за місцем реєстрації не є належним та допустимим доказом.
Також суд звертає увагу на те, що третя співвласниця спірної квартири - ОСОБА_3 не пред`являла позовних вимог до ОСОБА_2 , про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 13,76-81, 259, 263-265, 268, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення суду буде складено у строк до 12.10.2023 р. включно.

Суддя Коваленко О. Б.