Справа № 598/112/22
провадження № 2/598/34/2023
РІШЕННЯ

іменем України

"05" жовтня 2023 р. Збаразький районний суд Тернопільської області

в складі: головуючої судді Щербатої Г.Р.

секретаря Казмірук Н.Г.

за участю представника позивача адвоката Ільків М.М., представників відповідача адвокатів Боярської Г.П. та Юхименка С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Збаражі у справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування внаслідок відшкодування шкоди заподіяної ушкодження здоров`я в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Позов мотивовано тим, що 16 травня 2021 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що рухався автодорогою Домаково-Ковель-Требляче, на 295 км + 100 м, що біля с.Колодно Тернопільського (колишнього Збаразького) району Тернопільської області, з`їхав з дороги в кювет та перекинувся. Внаслідок цієї ДТП пасажир ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження опорно-рухового апарату, що призвело до стійкої втрати працездатності та встановлення третьої групи інвалідності.

Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія автомобіля марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_2 за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс АР9049648, що діяв на момент настання ДТП станом на 16 травня 2021 року.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просить суд стягнути з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на його користь витрати на лікування в розмірі 3909,95 грн., шкоду пов`язану із стійкою втратою працездатності встановленої третьою групою інвалідності в розмірі 72000.00 грн., моральну шкоду в розмірі 3795.00 грн., пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 335.54 грн., три відсотки річних у розмірі 55.92 грн. та судові витрати на правничу допомогу в розмірі 7500.00 грн.

Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 08.02.2022 року справу призначено до розгляду на 03.03.2022 року за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі.

25.02.2022 року представник позивача адвокат Ільків М.М. подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, та згідно поданого розрахунку просить стягнути з відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 2373.63 грн., три відсотки річних у розмірі 366.61 грн. та інфляційні нарахування в розмірі 982.80 грн. за період прострочення виплати страхового відшкодування з 04.01.2022 року по 03.03.2022 року.

25.07.2022 року представник позивача адвокат Ільків М.М. подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, та згідно поданого розрахунку просить стягнути з відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 16958.70 грн., три відсотки річних у розмірі 1611.58 грн. та інфляційні нарахування в розмірі 13877.18 грн. за період прострочення виплати страхового відшкодування з 04.01.2022 року по 06.09.2022 року.

05.10.2022 року представник позивача адвокат Ільків М.М. подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, та згідно поданого розрахунку просить стягнути з відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 21435.31 грн., три відсотки річних у розмірі 1880.18 грн. та інфляційні нарахування в розмірі 15568.87 грн. за період прострочення виплати страхового відшкодування з 04.01.2022 року по 17.10.2022 року.

31.10.2022 року представник позивача адвокат Ільків М.М. подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, та згідно поданого розрахунку просить стягнути з відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 25584.36 грн., три відсотки річних у розмірі 2129.12 грн. та інфляційні нарахування в розмірі 17379.08 грн. за період прострочення виплати страхового відшкодування з 04.01.2022 року по 24.11.2022 року.

Представник позивача адвокат Ільків М.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 25584.36 грн., три відсотки річних у розмірі 2129.12 грн., інфляційні нарахування в розмірі 17379.08 грн. за період прострочення виплати страхового та судові витрати на правничу допомогу в розмірі 7500.00 грн., зазначені у заяві про збільшення позовних вимог, поданій до суду 31.10.2022 року.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на лікування в розмірі 3909,95 грн. представник позивача просить залишити без розгляду, оскільки позивач не може надати докази, що підтверджують понесені ним витрати на лікування. Також представник позивача просить залишити без розгляду позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача шкоди пов`язаної із стійкою втратою працездатності встановленої третьою групою інвалідності в розмірі 72000.00 грн. та моральної шкоди в розмірі 3795.00 грн., оскільки під час судового розгляду справи відповідач здійснив виплату на користь позивача страхового відшкодування в розмірі 75600.00 грн. моральної шкоди та шкоди пов`язаної із стійкою втратою працездатності встановленої третьою групою інвалідності.

Представник відповідача визнав позовні вимоги в частині відшкодування відповідачем позивачу шкоди пов`язаної із стійкою втратою працездатності встановленої третьою групою інвалідності та моральної шкоди, а тому до вирішення справи по суті, після показань голови обласної МСЕК №2 ОСОБА_3 , відповідач перерахував на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 75600.00 грн. моральної шкоди та шкоди пов`язаної із стійкою втратою працездатності, встановленої третьою групою інвалідності. При цьому представник відповідача адвокат Юхименко С.Ю. зазначив, що відповідач не ухилявся від розгляду заяви позивача про виплату страхового відшкодування, однак необхідно було з`ясувати причину настання інвалідності у ОСОБА_1 , оскільки у довідці до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААВ №585431 зазначена причина інвалідності трудове каліцтво. І лише з показань експерта ОСОБА_3 стало зрозуміло що позивач отримав каліцтво внаслідок ДТП та під час виконання ним трудових обов`язків.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача витрат понесених позивачем витрат на лікування, пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, три відсотки річних, інфляційних нарахувань за період прострочення виплати страхового та судові витрати на правничу допомогу не визнає та просить суд врахувати ті обставини, що для проведення виплат страхового відшкодування відповідач зобов`язаний був з`ясувати причину настання у позивача інвалідності.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позовна заява підставна і підлягає до задоволення частково.

Судом встановленого, що 17 травня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне правопорушення з правовою кваліфікацією ч.1 ст.286 КК України за фактом того, що 15 травня 2021 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що рухався автодорогою Домаково-Ковель-Требляче, на 295 км + 100 м, біля с.Колодно Тернопільського (колишнього Збаразького) району Тернопільської області, з`їхав з дороги в кювет та перекинувся, внаслідок чого водій та п`ять пасажирів отримали тілесні ушкодження.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 15 травня 2021 року пасажир ОСОБА_1 позивач по справі, отримав тілесні ушкодження опорно-рухового апарату, що призвело до стійкої втрати працездатності та встановлення йому третьої групи інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААВ №585431, показаннями голови обласної МСЕК №2 ОСОБА_3 ..

Внаслідок отриманих травм в дорожньо-транспортній пригоді, ОСОБА_1 завдано шкоду пов`язану із стійкою втратою працездатності, в зв`язку з чим йому встановлена третя група інвалідності, а тому відповідно до п.26.1 п.26.2 ст.26 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів підлягає виплата 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку, що складає 72000.00 грн. (12 х 6000.00 грн.).

Статтею 26-1 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено відшкодування страховиком потерпілому - фізичній особі, яка зазнала ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральної шкоди у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, що складає 3600.00 грн.

Згідно із полісом АР9049648 обов`язкового страхування, діючого станом на 16 травня 2021 року, Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» забезпечила транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим ОСОБА_1 .

01 жовтня 2021 року позивач звернувся до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, та заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 75600,00 гри., зокрема пов`язаного із стійкою втратою працездатності, в зв`язку з чим йому встановлена третя група інвалідності в розмірі 72000,00, грн., та моральної шкоди в розмірі 3600,00 грн.

Оскільки відповідач ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в передбачений чинним законодавством трьохмісячний строк не розглянуло заяву позивача про виплату страхового відшкодування, тому ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду про стягнення із відповідача на його користь витрат на лікування в розмірі 3909,95 грн., шкоду пов`язану із стійкою втратою працездатності встановленої третьою групою інвалідності в розмірі 72000.00 грн., моральну шкоду в розмірі 3795.00 грн., за період з 04.01.2021 року по 12.01.2021 року - пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 335.54 грн., три відсотки річних у розмірі 55.92 грн. та судові витрати на правничу допомогу в розмірі 7500.00 грн..

25.02.2022 року, відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, до початку першого судового засідання, представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 2373.63 грн., три відсотки річних у розмірі 366.61 грн., інфляційні нарахування в розмірі 982.80 грн. за період прострочення виплати страхового відшкодування з 04.01.2022 року по 03.03.2022 року.

04 жовтня 2023 року відповідач перерахував на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 75600.00 грн. шкоди пов`язаної із стійкою втратою працездатності встановленої третьою групою інвалідності та моральної шкоди, що підтверджується платіжною інструкцією № 162224278 та показання представника позивача.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст.6 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого .

Частинами першою третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно зі ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п.23.1 ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно із пунктом 24.1 статті 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Пунктом 26.2 статті 26 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вказано, що мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втрапило працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить, зокрема, в разі встановлення IIІ групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Статтею 26-1 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено відшкодуванню страховиком потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Пунктом 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20).

Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц (провадження № 61-14226св21).

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.

Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Таким чином, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих позивачем, встановлено відсутність належних та допустимих доказів того, що водій автомобіля марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок ДТП, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП, в результаті чого потерпілий ОСОБА_1 зазнав ушкодження здоров`я.

Разом із цим, ураховуючи те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та зупинення кримінального провадження відносно нього, не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, а тому відповідач дійшов обґрунтованого висновку про те, що ДТП, яка сталася 16 травня 2021 року за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої позивач зазнав ушкодження здоров`я та каліцтво, є страховим випадком, а тому в страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана із ушкодження здоров`я та каліцтвом, та її розмір було визначено відповідно до положень пункту 24.1 ст.24, ст.25, ст.26, ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та 04.10.2023 року, відповідач перерахував на користь позивача 75600.00 грн. шкоди пов`язаної із стійкою втратою працездатності встановленої третьою групою інвалідності та моральної шкоди.

Представник позивача що під час судового розгляду справи заявив клопотання про залишення без розгляду позовних вимог в частині відшкодування витрат на лікування в розмірі 3909,95 грн., оскільки позивач не може надати докази, що підтверджують понесені ним витрати на лікування, та шкоди пов`язаної з стійкою втратою працездатності встановленої третьою групою інвалідності та моральної шкоди в розмірі 75600.00 грн., виплаченої відповідачем 04.10.2023 року.

Відповідно до п.5 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Оскільки позивач заявив клопотання про залишення без розгляду позову в частині відшкодування витрат на лікування та шкоди пов`язаної з стійкою втратою працездатності встановленої третьою групою інвалідності та моральної шкоди під час судового розгляду справи, тому клопотання про залишення без розгляду позову в цій частині до задоволення не підлягає.

Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування витрат на лікування та шкоди пов`язаної з стійкою втратою працездатності встановленої третьою групою інвалідності та моральної шкоди необхідно відмовити, оскільки позивач не надав докази, що підтверджують понесені ним витрати на лікування, а шкода пов`язана з стійкою втратою працездатності встановленої третьою групою інвалідності та моральна шкода в повному розмірі відшкодована відповідачем до вирішення справи по суті, та в цій частині між сторонами відсутній предмет спору.

Щодо стягнення із відповідача штрафних санкції за несвоєчасну виплату страхових виплат суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вже зазначалося вище, відповідно до п.35.1 ст.35 Закону №1961-ІV позивач 01.10.2021 подав страховику заяву про страхове відшкодування, тому обов`язок по прийняттю відповідного рішення і здійснення страхової виплати виник у відповідача після спливу саме 90 днів з дня подання вказаної заяви, як це визначено п.36.2 ст.36 Закону. Проте відповідач (страховик) порушуючи дану норму законну таку виплачу вчасно не провів.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п.36.5 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

У ч.3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Верховний Суд у постанові від 08.12.2020 у справі № 903/664/19 зазначив, що за змістом статей 509, 524, 533-535 ЦК зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку - є грошовим зобов`язанням. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Зважаючи на особливу юридичну природу правовідносин сторін у вигляді відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором страхування, нарахування пені за несвоєчасне виконання договору страхування узгоджується з положеннями ст.992 ЦК України, відповідно до яких у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Оскільки судом встановлено право позивача на отримання виплати страхового відшкодування і невиконання такого відповідачем у визначений законом строк, суд вважає, що у даному випадку має місце невчасне виконання грошового зобов`язання зі сторони страховика (прострочення виплати), а тому позивач має право на стягнення пені, передбаченої ст.36 вищевказаного закону.

Окрім цього, за правилами частини другої ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18) у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) зазначила, що приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц зробила висновок про те, що до правовідносин щодо невиплати страхового відшкодування потерпілій особі застосовуються вимоги частини другої ст.625 ЦК України.

Окрім цього, у постанові від 27.01.2021 у справі №337/5617/19 Верховний Суд зазначив, що за змістом аналізованої норми закону (ст.625 ЦК України) нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.

Отже, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, суд дійшов висновку, що на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Таким чином, суд вважає, що прострочення виплати страхового відшкодування виникло з вини відповідача, а тому останній має обов`язок сплати штрафні санкції на користь позивача, відповідно до ст.625 ЦК України.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо стягнення з нього штрафних санкцій, оскільки такі спростовуються проаналізованим правовими нормами та матеріалами справи.

Суд погоджується з проведеним представником позивача розрахунком пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, що був поданий 25.02.2022 року заявою про збільшення позовних вимог, відповідно до п.2 ст.49 КПК України, із змісту якої слідує, що позивач вправі збільшити позовні вимоги до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Судом перевірено період, за який представник просить стягнути штрафні санкції та встановлено, що саме 04.01.2022 року є днем, з якого у позивача виникло право на стягнення штрафних санкцій. Строк для прийняття рішення для здійснення страхового відшкодування (90 днів) розпочався з моменту подання заяви про виплату страхового відшкодування від 01.10.2021 року отриманої відповідачем 05.10.2021 року та закінчився 03.03.2022 року початок першого судового засідання, при цьому обставин, які б зумовлювали його зупинення не встановлено.

Відтак, суд дійшов до висновку, що позовна вимога щодо стягнення пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 04.01.2022 по 03.03.2022 на користь позивача підлягає до задоволення.

Позовні вимоги щодо стягнення пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, заявлені в заявах про збільшення позовних вимог поданих 25.07.2022 року, 05.10.2022 року, та 31.10.2022 року за період прострочення виплати страхового відшкодування з 04.01.2022 року по 24.11.2022 року до задоволення не підлягають, оскільки представник позивача збільшив ці позовні вимоги після початку першого судового засідання по даній справі.

Щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Представник позивача ОСОБА_4 просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500 грн., додавши квитанцію про оплату такої суми позивачем (а.с.153).

Представник відповідача заперечив проти задоволення такої вимоги.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 статті137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із п.2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»).

Частиною 5 статті 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року справа №910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини.

Судом встановлено, що 15.12.2021 року між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Ільківим М. М. було укладено договір про надання правничої допомоги, ордер серії ВС №1114837 (а.с.17), відповідно до якого, адвокат зобов`язувався представляти інтереси позивача в суді.

19.10.2022 представник позивача надав суду детальний опис наданих послуг, звідки вбачається, що за послуги з аналізу документів, наданих клієнтом та формування правової позиції щодо захисту порушених прав клієнта, написання позовної заяви про стягнення страхового відшкодування, підготовка та написання процесуальних документів, участь в судових засіданнях становить 7500 грн.

Виходячи із встановленої реальності участі адвоката у розгляді даної справи та беручи до уваги задекларовані в п.6 ч.3 ст.2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд приходить до висновку, що дана вимога підлягає до задоволення, а витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню у сумі 7500,00 грн. на користь позивача.

Окрім цього, суду слід вирішити питання щодо стягнення судового збору.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші витрати, пов`язані з розглядом справи, згідно з частиною другою вказаної статті, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при поданні позову не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від його сплати на підставі п. 2 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зважаючи на задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд приходить до висновку, що судовий збір, який підлягав до сплати за ці позовні вимоги позивачами в підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Оскільки на виконання ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» з позивача підлягало до сплати 1% ціни позову (але не менше ніж 0,4 прожиткового мінімуму),тому з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Керуючись Законом України Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.23,999,1166,1167,1187 ЦК України ст.ст.2,4,10,12,49,81,89,141,257,259,263-265, 268,274,352,354 суд,

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» в частині стягнення штрафних санкцій (пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат) задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (, 04080 вул.Кирилівська,40, м. Київ,) на користь позивача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , мешканця АДРЕСА_1 ), пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 2373 (дві тисячі триста сімдесят три) гривень 63 копійок, три відсотки річних у розмірі 366 (триста шістдесят шість) гривень 61 копійок; інфляційні втрати у розмірі 982 (дев`ятсот вісімдесят дві) гривень 80 копійок, а всього разом 3723 (три тисячі сімсот двадцять три) гривень 04 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (, 04080 вул.Кирилівська,40, м. Київ,) на користь позивача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , мешканця АДРЕСА_1 ), 7500 (сім тисяч п`ятсот) понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (, 04080 вул.Кирилівська,40, м. Київ,) на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривень 60 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене та підписано 13 жовтня 2023 року.

Суддя Збаразького

районного суду Галина ЩЕРБАТА