Справа № 127/4094/23
Провадження № 22-ц/801/1973/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 рокуСправа № 127/4094/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Медвецького С. К.,

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу №127/4094/23 за апеляційною скаргою адвоката Зубаня Олександра Олександровича в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Антонюка В. В. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» (далі - ТОВ «ФК «Ріальто») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 09 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (далі- ТОВ «ФК «Фінанс Інновація») та ОСОБА_1 укладено договір № 4-2, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 5000 грн строком на 30 днів шляхом переказу на його платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану в АТ «А-БАНК», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожен день користування та 3,5% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту.

Указаний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.ua або https://monetka.com.ua та підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

01 липня 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та позивачем укладено договір відступлення права вимоги № 01/07/2021-Р/М, відповідно до якого право вимоги за договором № 4-2 від 09 січня 2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Ріальто».

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 03 лютого 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 29 681,50 грн, з яких:

5000 грн - заборгованість за тілом кредиту;

3681,50 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2 кредитного договору за ставкою 1,99 % за кожен день користування кредитом за період з 09 січня 2021 року по 08 лютого 2021 року (включно);

21 000 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3 кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 16 лютого 2021 року по 15 червня 2021 року (включно), відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь:

заборгованість за кредитним договором у сумі 29 681,50 грн;

судові витрати у виді судового збору у розмірі 2684 грн та 9000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 липня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» заборгованість за кредитним договором № 4-2 від 09 січня 2021 року станом на 03 лютого 2023 року у розмірі 29 681,50 грн, з яких:

5000 грн - заборгованість за кредитом;

3681,50 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2 кредитного договору за ставкою 1, 99% за кожен день користування кредитом за період з 09 січня 2021 року по 08 лютого 2021 року (включно).

21 000 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3 кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 16 лютого 2021 року по 15 червня 2021 року (включно).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» судовий збір у розмірі 2648 грн та 9000 грн витрат на правову допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

умовами кредитного договору встановлено обов`язок позичальника повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами. Позичальник не виконував взятті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та процентів, а тому у позивача виникло право вимоги повернення суми заборгованості;

відповідачем не спростовано розрахунок позивача за кредитним договором та не надано доказів щодо повного погашення заборгованості, відтак позовні вимоги є обґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У вересні 2023 року адвокат Зубань О. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків викладених у заочному рішенні суду першої інстанції, порушення норми процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, відмовивши в частині стягнення суми заборгованості по відсоткам, які нараховані відповідно до п. 3.3 кредитного договору.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий - суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 вересня 2023 року апеляційну скаргу залишено без руху з підстав недоплати судового збору.

14 вересня 2023 року на виконання вимог ухвали суду адвокатом Зубань О. О. подано до суду докази доплати судового збору.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 вересня 2023 року справу призначено до розгляду на 12 жовтня 2023 року в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

12 жовтня 2023 року розгляд справи відкладено на 16 жовтня 2023 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

судове рішення ухваленим з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з'ясування усіх обставин справи;

позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заборгованість у розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність;

матеріали справи не містять належних та допустимих доказів пролонгації кредитного договору відповідачем;

вимоги позивача про стягнення процентів за кредитом у розмірі 21 000 грн нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань після спливу строку кредитування є необґрунтованими та не підлягають задоволенню;

суд першої інстанції не урахував, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу не відповідають критеріям дійсності, необхідності та розумності їх розміру з урахуванням складності справи, фінансового стану учасників справи та безпідставно не зменшив їх розмір.

У письмових пояснення ТОВ «ФК «Ріальто» указує, що:

заочне рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують;

пунктом 3.3 кредитного договору встановлено розмір процентної ставки, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання;

відповідачем зобов`язання за кредитним договором не виконано, тому у товариства виникло право до останнього щодо повернення суми заборгованості;

розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витраченим адвокатом на їх виконання, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, а також ціною позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 09 січня 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №4-2 шляхом його підписання відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором № 074903, номер мобільного телефону позичальника - НОМЕР_2 .

З довідки № 60684 від 31 січня 2023 року слідує, що смс-повідомлення від альфа-імені «MONETKA» з текстом: «Для підтвердження згоди з умовами договору введіть 074903», було доставлено на номер НОМЕР_2 за допомогою сервісу ТОВ «Мобізон» 09 січня 2021 року об 10:49:31 год.

Відповідно до цього кредитного договору товариство надало відповідачу у кредит грошові кошти в сумі 5000 грн не на споживчі цілі, на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом не пізніше строку, визначеного в пункті 1.3 цього договору (п. 1.1 договору).

Пунктом 1.3 договору встановлено, що строк надання кредиту та строк дії договору становить 30 днів, але в будь-якому випадку строк користування грошовими коштами, наданими в кредит не може становити менше трьох календарних днів. Строк надання кредиту може бути продовжений в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з пунктом 1.4 договору невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу інтернет ТОВ «ФК «Фінанс Інновація», які розміщені на сайті monetka.ua.

Товариство здійснює переказ суми кредиту на електронний платіжний засіб НОМЕР_1 , що належить позичальнику (пункт 1.6 договору).

Пунктом 2.4 договору встановлено, що позичальник зобов`язаний, зокрема, у встановлений договором строк повернути кредит та сплатити проценти за його користування, а також у випадку подальшої зміни терміну платежу (оформлення продовження) сплачувати товариству проценти за користування кредитом у розмірі 1,99% в день від суми кредиту, починаючи з першого дня продовження на період строку її дії.

Пункт 2.3.4 договору закріплює за позичальником право здійснити оформлення продовження строку надання кредиту та строку дії договору, скориставшись одним з варіантів процедури продовження строку надання кредиту та дії договору, визначених у правилах.

Згідно з пунктом 2.4.1 договору позичальник зобов`язаний у встановлений договором строк повернути кредит та сплатити проценти за його користування.

Відповідно до п. 3.3 договору у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених п. 1.3 договору (з урахуванням пролонгації дії договору), позичальник сплачує товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою 3,5% від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом понад строк, зазначений у п. 1.3. цього договору.

З витягу інформаційно-телекомунікаційної системи щодо хронології дій з укладення договору № 4-2 від 09 січня 2021 року слідує, що 09 січня 2021 року о 10:38:20 год позичальник здійснив введення даних по заяві та о 10:49:31 створено пропозицію про укладення кредитного договору (оферти) в особистому кабінеті; о 10:49:31 позичальнику відправлено sms-повідомлення про погодження кредиту і з ідентифікатором (кодом) для підписання акцепту та укладення договору; о 10:49:42 позичальником підписано одноразовим ідентифікатором 074903 та відправлено товариству електронне повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (акцепт); о 10:49:53 друкована форма укладеного договору розміщена в особистому кабінеті позичальника та кредитні кошти перераховано на карту позичальника.

Згідно погодженого сторонами договору графіку розрахунку 08 лютого 2021 року відповідач мав повернути 5000 грн суми кредиту та 2985 грн нарахованих процентів.

З платіжного доручення № 348154988 від 09 січня 2021 року слідує, що ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» здійснило перерахування коштів у сумі 5000 грн за договором № 4-2 від 09 січня 2021 року на умовах фінансового кредиту на картку НОМЕР_1 .

01 липня 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та позивачем укладено договір про відступлення права вимоги № 01/07/2021-Р/М.

З витягу з акта приймання-передачі прав № 1 від 01 липня 2021 року до договору відступлення права вимоги № 01/07/2021-Р/М від 01 липня 2021 року слідує, що позивач отримав право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 4-2 від 09 січня 2021 року.

Позивачем визначено, що заборгованість відповідача за указаним кредитним договором станом на 03 лютого 2023 року складає 29 681,50 грн, з яких: 5000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 3681,50 грн - заборгованість по простроченим відсоткам та 21 000 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за неправомірне користування грошовими коштами, згідно з п. 3.3. договору.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами справи, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною четвертою статті 19 ЦПК України встановлено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, яка виникла з правовідносин стосовно стягнення заборгованості за договором кредиту та ціна позову складає 29 681,00 грн, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам заочне рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина другої статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 7 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.

Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Законом України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до частини третьої статті 11 Законом України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Частиною восьмою статті 11 Законом України «Про електронну комерцію» встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив, що укладений між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 договір № №4-2 від 09 січня 2021 року підписаний в електронній формі, відповідач отримав від товариства суму позики, однак вчасно її не повернув та дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у сумі 5000 грн та нарахованими відсотками відповідно до п. 1.2 кредитного договору за кожен день користування кредитом за період з 09 січня 2021 року по 08 лютого 2021 року (включно), однак помилився у сумі, яка підлягає стягненню, що становить 2985 грн (5000 грн х 1,99 % х 30 (днів)) та відповідає графіку розрахунку до кредитного договору.

Перевіряючи заочне рішення суду в частині стягнення нарахованих відсотків за користування кредитними коштами після спливу визначеного договором строку кредитування на суму 21 000 грн за період з 16 лютого 2021 року по 15 червня 2021 року (включно) на підставі частини другої статті 625 ЦК України, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки статтею 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зроблено висновок, що:

«право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 зроблено висновок, що:

«у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до пункту 3.3 договору у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених п. 1.3 договору (з урахуванням пролонгації дії договору), позичальник сплачує товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою 3,5% від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом понад строк, зазначений у п. 1.3. цього договору.

Згідно з пунктом 2.3.4 договору саме позичальник має право здійснити оформлення продовження строку кредиту та строку дії договору, визначених у правилах.

Пунктом 4.14 внутрішніх правил надання грошових коштів ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» встановлено, що впродовж терміну договору позичальник має право продовжити строк його дії (зробити пролонгацію), сплативши нараховані проценти по кредиту (до закінчення терміну договору), при цьому, продовження відбувається на строк, зазначений у договорі при отримання кредиту, та дає з дати сплати нарахованих процентів. Також, для продовження договору можливо скористатися послугою «за комісію», сплативши комісію, яка відображена у особистому кабінеті, строк пролонгації договору «за комісію» становить 7 або 14 днів.

Установлено, що строк дії договору від 09 січня 2021 року сторонами визначений 30 днів, якщо позичальник не виявить наміру пролонгувати даний договір (п. 1.3 договору).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення позичальником ОСОБА_1 дій, обумовлених пунктом 4.14 Правил.

Отже, договір кредиту від 09 січня 2021 року не був пролонгований та закінчив свою дію 08 лютого 2021 року.

Посилання позивача у позовній заяві на те, що відповідачем було пролонговано кредитний договір шляхом сплати комісії у розмірі 250 грн не заслуговують на увагу, оскільки наявна в матеріалах справи квитанція не містить жодних ідентифікуючих даних щодо особи платника комісії та не може розглядатись судом як підстава для продовження строку дії кредитного договору на період з 16 лютого 2021 року по 15 червня 2021 року, оскільки немає жодної юридичної сили.

Указані обставини неправильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача процентів за кредитом, нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 16 лютого 2021 року по 15 червня 2021 року (включно) є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо судових витрат в суді першої та апеляційної інстанції

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апеляційним судом заочне рішення суду першої інстанції скасовується з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а тому апеляційний суд скасовує це ж заочне рішення в частині розподілу судових витрат та змінює їх розподіл.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Матеріалами справи встановлено, що за подання позовної заяви позивачем сплачено 2684 грн судового збору, який підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог (26,90%).

Отже, стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» підлягає судовий збір у розмірі 721,97 грн.

Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

02 червня 2022 року ТОВ «ФК «Ріальто» та адвокатом Руденком К. В. укладено договір про надання юридичних послуг.

На підтвердження виконання умов договору позивачем надано суду копію акта наданих послуг № 31 від 22 січня 2023 року до договору № 02/06/2022, згідно з яким загальна вартість витрат на правничу допомогу складає 9 000 грн.

Згідно платіжного доручення № 371 від 15 вересня 2021 року позивач сплатив адвокату 9000 грн за правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява N 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява N 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

З урахуванням наведеного, заперечень відповідача щодо неспівмірності заявлених витрат на правничу допомогу та часткового задоволення позову, колегія суддів вважає за доцільне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФК «Ріальто» до 2000 грн, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, ціни позову, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу адвоката Зубаня О. О. в інтересах ОСОБА_1 по суті позовних вимог задоволено повністю, то з ТОВ «ФК «Ріальто» на його користь слід стягнути 4 026 грн судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Зубаня О. О. в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 липня 2023 року скасувати й ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» заборгованість за кредитним договором № 4-2 від 09 січня 2021 року станом на 03 лютого 2023 року у сумі 7 985 грн, з яких: заборгованість за сумою кредиту - 5000 грн; заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2 кредитного договору за ставкою1,99 % за кожен день користування кредитом за період з 09 січня 2021 року по 08 лютого 2021 року (включно) - 2 985 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» 721,97 грн судового збору сплаченого за подання позовної заяви та 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» на користь ОСОБА_1 4026 грн судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто», адреса: 03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд. 4, .

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя-доповідач Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді: Світлана КОПАНИЧУК

Віталій ОНІЩУК