Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/120/21

Провадження № 2/126/9/2023

"08" вересня 2023 р.

м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Гуцола В. І.

із секретарем Шевчуком С.П.

за участі відповідача-зустрічного позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фінтаргет" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінтаргет" про визнання недійсними окремих пунктів договору про надання коштів,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Фінтаргет" звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з тих підстав, що як стверджує 25.12.2018 між ТОВ "Фінтаргет" та ОСОБА_1 був укладений договір надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту за умовами програми "Microcash" за № 23965 (далі - Договір), який підписаний у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Відповідно до розділу 4 додатку № 1 грошові кошти надані позичальнику на наступних умовах: сума кредиту (загальний розмір наданого кредиту) 3500 грн., строк надання кредиту з 25.12.2018 по 24.01.2019 на 30 календарних днів, проценти нараховуються на суму кредиту (а у разі часткового погашення - на непогашену частину) та встановлюються в розмірі 1.7 процентів в день, процентна ставка є фіксованою, додаткові проценти за прострочення заборгованості за кредитом встановлюються в розмірі 3.4 проценти в день, повернення кредиту (сума кредиту та проценти за користування ним) здійснюється не пізніше останнього дня користування кредитом, а саме 24.01.2019. Відповідно до п.7 додатку № 1 підписанням цієї Заяви-приєднання, позичальник стверджує, що до моменту підписання цієї Заяви-приєднання до Договору ознайомився з внутрішніми правилами, умовами, викладеними в Договорі на веб-сайті кредитодавця. Даний договір укладений з урахуванням положень Закону України "Про електронну комерцію", Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг". Виконання кредитодавцем обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 3500 грн. позичальнику підтверджується інформаційною довідкою ТОВ "Платежі онлайн" від 29.12.2020 № 143/12. Проте відповідач не виконує умови договору у добровільному порядку, внаслідок чого виникла заборгованість по сплаті суми кредиту, процентів за користування ним та процентів за прострочення терміну повернення коштів. Станом на 06.01.2021 прострочена заборгованість позичальника становить 90588,89 грн., яка складається з таких сум: заборгованість по кредиту 3500 грн., заборгованість по відсотках 1785 грн., заборгованість по прострочених відсотках 84847 грн., 3 % річних від простроченої суми 204,82 грн., заборгованість з урахуванням індексу інфляції 252,07 грн. Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінтаргет" вищезазначену заборгованість за договором № 23965 від 25.12.2018 та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрати на правову допомогу.

ОСОБА_1 звернулась в суд з зустрічним позовом до ТОВ "Фінтаргет" про визнання недійсними окремих пунктів договору про надання коштів з тих підстав, що як стверджує вважає за необхідне подати зустрічну позовну заяву про визнання пункту 2.13, абзаців 3 та 4, пункту 3.7, пунктів 3.13.2 та 3.15 договору про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту за умовами програми "Microcash" № 23965 від 25.12.2018 (далі по тексту - кредитний договір) та пункту 4.3.3 додатку № 1 від 25.12.2018 до вказаного договору (заява-приєднання № 23965), виходячи з наступного. Відповідно до п. 2.13 кредитного договору, у разі, якщо позичальник не виконує свої обов`язки із погашення кредиту та відсотків за кредитом в термін, що зазначений в додатку № 1, кредитодавець продовжує нарахування відсотків до дати повного погашення за договором. Зокрема, згідно з абзацами 3 та 4 пункту 3.7 кредитного договору, у разі неповернення кредиту та процентів за користування кредитом у встановлений у додатку № 1 строк, позичальник сплачує додаткові проценти за користування кредитом, починаючи з наступного дня після настання строку його погашення у розмірі, що зазначений у додатку № 1 на фактичний залишок кредиту за кожен календарний день, користування до дня фактичного отримання кредитодавцем коштів на свій розрахунковий рахунок. Нарахування додаткових відсотків здійснюється кредитодавцем разом з нарахуванням відсотків за ставкою, за якою позичальнику був виданий кредит та укладений договір. Згідно пункту 4.3.3 додатку № 1 до кредитного договору додаткові проценти за прострочення заборгованості за кредитом встановлюються у розмірі 3,4 проценти в день. Відповідно до пункту 3.13.2 кредитного договору позичальник зобов`язаний в разі порушення строку користування кредитом, зазначеному в заяві-приєднанні, в повному обсязі сплатити проценти від суми несвоєчасно поверненого кредиту за кожен день користування. Пунктом 3.15 визначено, що проценти нараховуються за кожен день користування кредитом, а саме за період з дати видачі кредиту і до дати повного погашення заборгованості за кредитом включно. Вищезазначені пункти кредитного договору грубо порушують її права та вимоги чинного законодавства, що є підставою для визнання їх недійсними, оскільки ці пункти є несправедливими в розумінні правових норм та вони суперечать принципу справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду їй, як споживачу, що проявляється у встановленні дуже значного розміру додаткових відсотків за прострочення заборгованості за кредитом, які можуть стягуватися за прострочення зобов`язання боржником і це за умови, що договором взагалі не встановлена жодна відповідальність виконавця - ТОВ "Фінтаргет". Розмір додаткових відсотків за прострочення заборгованості, що нараховані ТОВ "Фінтаргет" в 16 разів перевищує розмір основного зобов`язання. Виходячи із зазначеного, можна зробити висновок про порушення принципу рівності сторін договору, що призводить до порушення її прав споживача. Просить визнати недійсними пункт 2.13, абзаци 3 та 4, пункт 3.7, пункти 3.13.2 та 3.15 договору про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту за умовами програми "Microcash" № 23965 від 25.12.2018 та пункту 4.3.3 додатку № 1 від 25.12.2018 до вказаного договору (заява-приєднання № 23965).

ОСОБА_1 надала заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою вивченням матеріалів справи, зокрема кредитного договору, наданого ТОВ "Фінтаргет", встановлено, що на першій сторінці договору зазначено, що він затверджений рішенням загальних зборів учасників ТОВ "Фінтаргет" (протокол № 10 від 11.05.2019), хоча кредит оформлено 25.12.2018, тобто представником ТОВ "Фінтаргет" надано суду договір, який на момент отримання кредиту не діяв. Таким чином, вбачається, що ТОВ "Фінтаргет" умисно вводить суд в оману з метою збільшення заборгованості за кредитним договором. Більше того, до цього часу представником ТОВ "Фінтаргет" не надано кредитний договір, що діяв на момент отримання кредиту, що свідчить про його відсутність. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом є такими, що підлягають частковому задоволенню, позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 25.12.2018 ОСОБА_1 отримала у ТОВ "Фінтаргет" три тисячі п`ятсот гривень та зобов`язалась їх повернути.

Цих обставин ніхто не заперечує, тому відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».

Зокрема, в ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 цього закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ТОВ "Фінтаргет" в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, яка складається із суми позики 3500,00 грн.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд вважає відсутніми підстави для нарахування ТОВ "Фінтаргет" процентів згідно умов договору, оскільки ТОВ "Фінтаргет" не доведено належними доказами.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог за зустрічним позовом, суд виходить з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні визначені Законом України «Про електронну комерцію», який встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Відповідно до статті 3 цього Закону електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідно до статті 12 указаного Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, тобто до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування чергових платежів, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.10.2019 року у справі № 320/8618/15.

За таких обставин, спосіб захисту порушеного права обраний позивачем за зустрінчим позовом (про визнання недійсними окремих пунктів договору про надання коштів) задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 207, 509, 526, 536, 551, 610, 625, 628, 631, 634, 638, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст.10, 12, 81, 89, 141, 263- 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Фінтаргет" (ідентифікаційний код юридичної особи 41955906, вул. Івана Франка 42б, м. Київ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Фінтаргет" 3500 грн.

В іншій частині позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінтаргет" (ідентифікаційний код юридичної особи 41955906, вул. Івана Франка 42б, м. Київ) про визнання недійсними окремих пунктів договору про надання коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В. І. Гуцол