ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1179/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/6424/22 Категорія: 304090000 Демчик Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

секретар Матюха В.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Починок Олександр Ігорович;

відповідач ОСОБА_2 ;

третя особа АТ КБ «Приватбанк»;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору АТ КБ «Приватбанк» про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що між ним та ОСОБА_2 укладено договір грошової позики від 26 січня 2016 року, відповідно до п. 2.1. та п. 2.2. якого сума позики складає 374000 грн. та надається під 8 % у строк 60 місяців з моменту отримання позичальником грошової суми, тобто до 26 січня 2021 року.

Вказував, що відповідно до п. 4.2. договору, грошові кошти за позикою надаються шляхом переведення позивачем грошових коштів у розмірі визначеному п. 2.1. договору на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за кредитним рахунком № НОМЕР_1 , код банківської установи 305299, по об`єкту іпотеки АДРЕСА_1 .

Згідно п. 9.1. договору, договір набуває законної сили з моменту передачі грошових коштів позивачем відповідачеві та визначається датою проведення платежу позивачем грошових коштів у розмірі визначеному п. 2.1. договору на користь АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним рахунком № НОМЕР_1 , код банківської установи 305299, по об`єкту іпотеки АДРЕСА_1 .

Стверджував, що договір грошової позики від 26 січня 2016 року є укладеним між позивачем та відповідачем, та набув законної сили.

Вказував, що відповідачем в односторонньому порядку було порушено п. 3.1. указаного договору, у зв`язку з неповерненням суми боргу разом з відповідними процентами у строк не пізніше 26 січня 2021 року. Відповідач не вживав жодних дій по погашенню боргу, будь-яких розмов на тему боргу уникав, що і зумовило звернення позивача за захистом свого порушеного права до суду.

Вважав, що відповідачем було особисто підписано договір грошової позики від 26 січня 2016 року та фактично отримано ним грошові кошти у спосіб та формі, які передбачені вказаним договором, що свідчить про характер договору позики та наявність боргу.

Позивач зазначав, що відповідно до п. 6.1. указаного договору за порушення строку повернення позики, яка визначена у п. 3.1. до відповідача застосовується штраф у розмірі 100000 гривень.

Згідно п. 2.2. договору грошової позики від 26 січня 2016 року, позичальник зобов`язується сплатити на користь позикодавця проценти у розмірі 8 % річних від суми позики до дня фактичного повернення.

За результатами проведеного розрахунку за даним договором по сумі боргу 374000 грн: сума штрафу - 100000 гривень; сума 8% річних - 149600 гривень; сума 3 % річних - 20411 гривень; сума інфляційного збільшення боргу - 133108.94 гривень.

Отже, загальна сума заборгованості складає 777119,94 грн. (374000 + 100000 + 149600 + 20411 + 133108,94), яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що договір позики від 26 січня 2016 року не містить відомостей щодо отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме в борг.

Суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог п. 4.4. договору позичальником не складена розписка про отримання у борг грошових коштів, а перерахування позивачем грошових коштів 26 січня 2016 року на користь АТ КБ «Приватбанк» за реалізацію заставного майна не підтверджує наявність між сторонами правовідносин за договором позики. Доказів про те, що відповідач особисто отримав від позивача в борг грошові кошти, сторонами під час розгляду справи не надано.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 травня 2023 року і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

У апеляційній скарзі вказує, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам матеріального права та ухвалене без урахування усіх обставин справи.

На думку апелянта, визначальним у виконанні договору позики від 26 січня 2016 року та отриманні відповідачем грошових коштів є відповідний примірник правочину та копія платіжного доручення, а не наявність розписки, оскільки ЦК України не містить такого поняття як розписка, а отже законодавством не визначені її обов`язкові реквізити та форма, аналогічне не визначено і договором позики від 26 січня 2016 року.

Вказує, що відповідач у судовому засіданні не заперечував факту отримання грошових коштів від позивача, про що неодноразово зазначав у своїх поясненнях.

Вважає, що відповідно до пунктів 4.4. та 9.1. договору позики відповідна розписка складається виключно додатково та обов`язковість її складання мова не йде.

Зазначає, що з урахуванням додаткового характеру складання розписки, позивач не долучав її як доказ по справі, адже виходив з того, що безпосередній правочин та відповідний банківський документ в повній мірі підтверджує належне виконання зобов`язань.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вище вимогам.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 додано копію розписки, складену у відповідності з п. 4.4. договору грошової позики від 26 січня 2016 року (а.с. 99), яку колегія суддів згідно з положеннями статті 367 ЦПК України приймає як доказ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26 січня 2016 року укладено договір грошової позики (а.с. 19-21).

Пунктом 1.1. договору визначено, що за цим договором позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі визначеному цим договором, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановленому договором.

Згідно з п. 3.1. указаного договору позика надається на 60 місяців з моменту отримання позичальником грошової суми, яка зазначена у п. 1.1 договору, тобто до 26 січня 2021 року. Даний термін може бути продовжений за угодою позикодавця та позичальника, шляхом укладання додаткової угоди до цього договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір грошової позики від 26 січня 2016 року не містить відомостей щодо отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме в борг, а позичальником в порушення вимог п. 4.4. указаного договору не складена розписка про отримання у борг грошових коштів, а перерахування позивачем грошових коштів 26 січня 2016 року на користь АТ КБ «ПриватБанк» за реалізацію заставного майна не підтверджує наявність між сторонами правовідносин за договором позики.

Колегія суддів не може погодитися з указаним висновком місцевого суду з огляду на таке.

Розділом 4 (пункти 4.1.-4.4.) договору грошової позики від 26 січня 2016 року встановлений порядок надання позики, згідно з яким позикодавець надає весь розмір позики одним платежем. Грошові кошти за позикою надаються шляхом переведення позикодавцем грошових коштів у розмірі, визначеному п. 2.1. цього договору на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за кредитним рахунком № НОМЕР_1 , код банківської установи 305299, по об`єкту іпотеки АДРЕСА_1 . Виконання позикодавцем умов визначених у п. 4.2. договору має відбутися в день підписання договору. Після виконання позикодавцем умов, визначених у п. 4.2. договору, позичальником додатково складається розписка про отримання у борг грошових коштів, визначених у розмірі встановленому п. 2.1. договору.

Як вбачається з копії платіжного доручення від 26 січня 2016 року ОСОБА_1 перерахував до АТ КБ «ПриватБанк» м. Дніпро 374000 грн. Призначення платежу «оплата стоимости ID объекта 5522, ОСОБА_3 , НОМЕР_2 , вид сделки ипотека, адрес объекта: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 » (а.с. 22-23).

Відповідно до п. 9.1. даного договору він набуває законної сили з моменту передачі грошових коштів позикодавцем позичальникові та визначається датою проведення платежу позикодавцем грошових коштів у розмірі визначеному п. 2.1. цього договору на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за кредитним рахунком № НОМЕР_1 , код банківської установи 305299, по об`єкту іпотеки АДРЕСА_1 .

Тобто, ОСОБА_1 26 січня 2016 року виконав належним чином умови п. 4.2. указаного договору, а тому відповідно до п. 9.1. договір набув законної сили.

Крім того, з долученої ОСОБА_1 розписки від 26 січня 2016 року, написаної ОСОБА_2 , вбачається, що на виконання п. 4.4. договору грошової позики від 26 січня 2016 року отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 374000 грн., які ОСОБА_1 перерахував АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним рахунком НОМЕР_1 по об`єкту іпотеки по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 зобов`язувався повернути ОСОБА_1 374000 грн. не пізніше 26 січня 2021 року (а.с. 99).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову позику у розмірі 374000 грн., однак не повернув її у встановлений договором строк, позовні вимоги в цій частині на думку колегії суддів підлягають до задоволення.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Пунктом 2.2. договору визначено, що за цим договором позичальник зобов`язується сплачувати проценти в розмірі 8 % річних (за кожен рік користування) від суми позики до дня фактичного повернення боргу.

Колегія суддів погоджується з наданим позивачем розрахунком, тому з відповідача за період дії договору позики підлягає до стягнення 8 % річних від суми позики у розмірі 149600 грн. (374000 грн. * 8 % * 5 років).

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 100000 грн. за порушення строку повернення грошової позики, то апеляційний суд вважає за можливе указану позовну вимогу задовольнити частково.

Так, відповідно до п. 6.1. договору при порушенні строку повернення позики, який вказаний в п. 3.1 договору, позичальник сплачує штраф у розмірі 15000 гривень, а також пеню у розмірі облікової ставки НБУ від загальної суми позики, зазначеної у п. 2.1.договору.

Відповідно до п. 3.1 ОСОБА_2 зобов`язувався повернути ОСОБА_1 позику в строк до 26 січня 2021 року.

Враховуючи, що грошова позика не була повернута позичальником у визначений договором строк, з нього на користь позивача підлягає стягненню штраф у визначеному п. 6.1. договору розмірі 15000 грн.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних підлягають до задоволення, з огляду на таке.

Так, позивач вказує період прострочення за зобов`язанням з 05 лютого 2021 року по 01 грудня 2022 року.

Відповідно до п. 5.1. договору грошової позики від 26 січня 2016 року, позичальник зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня закінчення строку, який визначений у п. 3.1. договору, повернути грошові кошти у сумі, яка вказана у п. 2.1. з відповідними процентами розмір яких визначений у п. 2.2. договору.

Як вже зазначалося апеляційним судом, строк надання позики відповідно до п. 3.1. договору визначено до 26 січня 2021 року.

Тому, на думку колегії суддів правильним буде обрахування періоду прострочення за зобов`язанням з 06, а не 05 лютого 2021 року.

Три проценти річних за період прострочення з 06 лютого 2021 року по 01 грудня 2022 року складають 20411 грн. 18 коп.

Оскільки позивачем заявлено вимогу у меншому розмірі, суд не може вийти за межі позовних вимог, тому до стягнення з відповідача підлягають 3 % річних у заявленому позивачем розмірі, а саме 20411 грн.

Що стосується суми інфляційний втрат, то за період з 06 лютого 2021 року по 01 грудня 2022 року вони становлять 136658 грн. 71 коп.

Позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення суми інфляційного збільшення боргу у розмірі 133108 грн. 94 коп., тому апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити указану позовну вимогу в повному обсязі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором грошової позики в сумі 692119 грн. 94 коп.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 7771,20 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 11656,80 грн.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, з відповідача необхідно стягнути понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у розмірі 17302,58 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 травня 2023 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором грошової позики від 26 січня 2016 року у розмірі 692119 гривень 94 копійки та судовий збір в розмірі 17302 гривні 58 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 06 жовтня 2023 року.

Судді