Дата документу 10.10.2023 Справа № 335/4991/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/4991/16
Провадження №22-ц/807/1246/23
Головуючий в 1-й інстанції Воробйов А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Онищенка Е.А.,
секретарСмокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2022 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 08 липня 2022 року) по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 08 грудня 2006 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ZPV0GK49940159 (далі Кредитний договір), за яким позичальник отримав кредит у розмірі 30 090 доларів США під 12 % річних з кінцевим терміном повернення до 08 грудня 2026 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним Кредитним договором 08 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів, винагороди і неустойки. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 11 березня 2016 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 22 350,42 доларів США, що еквівалентно 570 159,21 грн, з яких: 20297,31 доларів США тіло кредиту; 1 461,08 доларів США проценти; 356,13 доларів США комісія; 235,90 доларів США пеня за несвоєчасність виконання договірних зобов`язань. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вищевказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2022 року, в задоволенні позову Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним позивачем у справі. Висновки суду першої інстанції стосовно того, що проценти та інші нарахування в період з 19 лютого 2007 року по 14 квітня 2016 року не повинні нараховуватись, спростовуються тим, що весь цей період «Юкрейн Мортегейн Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» було власником активів, а обслуговував в повному обсязі всі фінансові операції ПАТ КБ «ПриватБанк», який має всі необхідні документи для здійснення фінансової та банківської діяльності на території України. Оскільки, ОСОБА_1 не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання за цим договором, то відповідно до умов договору йому нараховувалися відсотки, неустойка та інші платежі, передбачені договором.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.12.2006 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір N ZPV0GK49940159, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати останньому кредит у розмірі 30 090,00 доларів США на термін до 08.12.2026, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснювались в наступному порядку: щомісячно в період сплати, Відповідач-1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією а також інші витрати згідно кредитного договору.

В забезпечення виконання зобов`язань за Договором №ZPV0GK49940159 між ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладень договір поруки з ОСОБА_2

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 30 090,00 доларів США.

В порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.

04.01.2021 р. на адресу відповідача ОСОБА_2 надійшов лист АТ Приватбанк щодо можливості врегулювання заборгованості за кредитним договором після проведення оцінки предмета іпотеки. Зв`язавшись з оціночною компанією, було повідомлено про необхідність надання для оцінки техпаспорту на квартиру, та витягу з реєстру прав власності на неї.

Отримавши інформаційну довідку про право власності на квартиру, Відповідач дізнався, що іпотекодержателем, та відповідно, кредитором за договором є не АТ «Приватбанк», а компанія «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕНС №1 ПІ-ЕЛ-СІ», що підтверджується відповідним витягом з реєстру нерухомості, а також договором відступлення права вимоги між «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕНС №1 ПІ-ЕЛ-СІ.» та ПАТ КБ «Приватбанк». Копія договору була долучена до матеріалів справи.

З наданих доказів судом було встановлено, що 19.02.2007 р. ПАТ КБ «Приватбанк» відступив своє право вимоги за кредитним договором, договором поруки та іпотеки ОСОБА_1 на користь «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕНС №1 ПІ-ЕЛ-СІ».

Факт наявності права вимоги за договором ОСОБА_1 був підтверджений довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.01.2022 р. № 293924406, згідно якого належним кредитором іпотекодержателем ОСОБА_1 на сьогодні є «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕНС №1 ПІ-ЕЛ-СІ.».

В порушення ч. 2 ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК України, ні АТ КБ "Приватбанк" ні «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕНС №1 ПІ-ЕЛ-СІ.» не направили на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інформацію щодо відступлення права вимоги та зміну кредитора, в зв`язку з чим останній продовжував вносити платежі на користь АТ КБ «Приватбанк».

Згідно з розрахунком заборгованості, що знаходиться в матеріалах справи, в період з 19.02.2007 по день подання позову ОСОБА_1 було погашено платежів на загальну суму 83 653,41 дол. США, що складається з платежів: за тілом кредиту: 31 851,94 дол. США, по відсоткам: 23 918,55 дол. США, за комісією: 5 202,87 дол. США, за пенею: 73,66 дол. США, а всього 83 653,41 дол. США. Внесення вказаних грошових коштів підтверджується розрахунком заборгованості, який було надано представником АТ «Приватбанк».

На думку суду першої інстанції, кошти що були сплачені позичальником з 19.02.2007 р. повинні були бути направлені не на користь минулого кредитора, АТ «Приватбанк», а на користь компанії «ЮКРЕЙН МОРТГЕЙДЖ ЛОУН ФАЙНЕНС №1 ПІ-ЕЛ-СІ.», як нового кредитора позичальника. При цьому, враховуючи відсутність у нового кредитора відповідної валютної ліцензії на вчинення дій з валютними коштами, в тому числі на нарахування відсотків за кредитом в іноземній валюті, тощо, нарахування додаткових платежів за кредитним договором з 19.02.2007 р. є безпідставним.

З 19.02.2007 р. право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 08.12.2016 року не належало ПАТ КБ «ПриватБанк» в силу його відступлення на користь третьої особи, а компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс N 1 ПІ-ЕЛ-CI», не мала права здійснювати нарахування та стягнення процентів та комісії за даним договором, вся сума внесених ОСОБА_1 платежів за вказаний період: 83 653,41 дол. США повинна була бути направлена на погашення тіла кредиту в повному обсязі.

Враховуючи той факт, що АТ "Приватбанк" не є належним кредитором боржника, вказане акціонерне товариство за висновками суду першої інтенції, не може вважатися належним позивачем по справі, що є підставою для відмови в позові. Оскільки сума тіла кредиту станом на 19.02.2007 р. становила 25 459,05 дол. США, а позичальником було повернуто 83 653,41 дол. США, вказаний кредитний договір фактично є припиненим в зв`язку з його повним виконанням, так як сума погашених коштів перевищує суму заборгованості.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

08 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за яким позичальник отримав кредит в сумі 30 090 доларів США, з яких: 25 500 доларів США на купівлю житла, 4 590 доларів США на оплату страхових платежів, з кінцевим терміном повернення до 08 грудня 2026 року, зі сплатою за користування кредитом: процентів у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; щомісячної комісії 0,20 % від суми виданого кредиту та суму, розраховану згідно з пунктом 3.11 кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 08 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів, винагороди і неустойки.

Крім того, 08 грудня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, предметом якого є належна іпотекодавцю квартира АДРЕСА_1 .

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 30 090,00 доларів США.

В порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно з частиною третьою статті 656 цього Кодексу предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (відступлення) права вимоги за договорами про іпотечні кредити, укладеного 21 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Компанією «UMLF», право вимоги за Кредитним договором було відступлене на користь Компанії «UMLF».

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (стаття 516 ЦК України).

За умовами вищевказаного договору саме на банк було покладено обов`язок з обслуговування іпотечних кредитів, а також щодо стягнення щомісячних платежів, які належить до сплати позичальниками за кредитами. Так, згідно з пунктом 2.2 та розділом 3 цього договору обслуговуюча установа ПАТ КБ «Приватбанк» має право, повноваження та компетенцію здійснювати та забезпечувати здійснення будь-яких та усіх дій, що необхідні, відповідні або пов`язані зі здійсненням розрахунків та пов`язаним обслуговуванням іпотечних активів або реалізацією такого права, повноважень та вчинення дій на власний розсуд або виконання таких зобов`язань та обов`язків. Банк має усі права на обслуговування вказаних активів, зокрема: отримання, стягнення платежів, переказ коштів, здійснення всіх дій, на підставі доказів, ліцензій та згод, що вимагаються законами, нормативними актами України з метою надання можливості на законних підставах взяти на себе та виконувати зобов`язання за цим договором.

16 квітня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Компанією «UMLF» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (зворотного викупу), за яким банк знову набув прав та обов`язків кредитора за Кредитним договором.

В постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 161/1388/17 (провадження № 61-37741св18), вказано, що у правовідносинах між АТ КБ «ПриватБанк» та Компанією «UMLF» відсутні елементи договору факторингу, оскільки умовами договорів (від 19 лютого 2007 року та від 14 квітня 2016 року) не передбачено надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги і зміст спірних договорів не містить посилань на їх платність; факт отримання прибутку від здійсненої операції не підтверджується жодними доказами, оскільки сума переданої за спірним договором вимоги дорівнює сумі, що підлягає сплаті за договором як оплата такої вимоги. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що договір від 14 квітня 2016 року, укладений між Компанією «UMLF» та АТ КБ «ПриватБанк» та договір від 19 лютого 2007 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та Компанією «UMLF», є договорами відступлення права вимоги, а не договорами факторингу. Доводи касаційної скарги про те, що Компанія «UMLF», не маючи ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій на території України, як це визначено положеннями статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не мала права укладати з АТ КБ «ПриватБанк» договори відступлення права вимоги за кредитним договором, за яким нараховувала боржнику проценти, колегія суддів спростовує, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, фінансовими послугами вважаються послуги, зокрема з факторингу. Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та Компанією «UMLF» укладено договір відступлення прав вимог (цесія), а не договір факторингу, то підстави для застосування положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відсутні. Крім того, за приписами статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів факторингу. Щодо доводів касаційної скарги про те, що розрахунок заборгованості, наданий АТ КБ «ПриватБанк» за період з 2007 року по 2016 року, тобто за період, коли право вимоги належало іноземній компанії, не є належним доказом, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити від 19 лютого 2007 року Компанією «UMLF» (покупцем) надано право та повноваження АТ КБ «ПриватБанк» здійснювати та забезпечувати здійснення будь-яких та всіх необхідних дій, що пов`язані з рахунками за іпотечними кредитами (розділ другий договору), у тому числі, і за відступленим у цій справі кредитом. За умовами цього договору обов`язок банку як обслуговуючої установи вносити відповідні записи на дебет і кредит згідно з умовами відповідних кредитів (пункт 3.2.1. (і)), стягнення встановлених щомісячних платежів, що належать до сплати позичальниками за кредитами (пункт 3.2.1. (іі)), та інші повноваження, пов`язані з обслуговуванням раніше укладених кредитних договорів між позичальниками та банківською установою, в тому числі і за укладеним між сторонами у цій справі кредитним договором. За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про правомірність вимоги банку до відповідача щодо сплати щомісячних платежів за кредитним договором, як установи, що обслуговує кредит, який належить Компанії «UMLF», тому колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з цього приводу.

Внаслідок відступлення прав вимоги - Компанії «UMLF», починаючи з 21 лютого 2007 року стала власником активів, а обслуговував в повному обсязі всі фінансові операції ПАТ КБ «ПриватБанк», який має всі необхідні документи для здійснення фінансової та банківської діяльності на території України, а також відповідні ліцензії.

Крім того, 14 квітня 2016 року «Компанії «UMLF» відступила право вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк».

Тобто, з 14 квітня 2016 року право вимоги за кредитним договором № ZPV0GK49940159 від 08 грудня 2006 року належало саме ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ « ПриватБанк».

Вказані обставини спростовують висновки суду першої інстанції з приводу того, що АТ КБ « ПриватБанк» є неналежним позивачем у справі.

За наданим банком розрахунком станом на 11 березня 2016 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість за Кредитним договором в розмірі 22 350,42 доларів США, що еквівалентно 570 159,21 грн, з яких: 20 297,31 доларів США тіло кредиту; 1 461,08 доларів США проценти; 356,13 доларів США комісія; 235,90 доларів США пеня за несвоєчасність виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час укладення Кредитного договору, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Умова кредитного договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту нікчемна, оскільки є несправедливою. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц (провадження № 61-43940св18), від 15 січня 2020 року у справі № 363/940/16-ц (провадження № 61-19224св18), від 27 лютого 2019 року у справі № 201/4087/17 (провадження № 61-43276св18), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1882/15-ц (провадження № 61-10481св18), від 27 березня 2019 року у справі № 712/5696/14-ц (провадження № 61-14144св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 193/2092/16 (провадження № 61-23762св18), від 18 вересня 2019 року у справі № 606/2619/15-ц (провадження № 61-17737св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 569/1405/16 (провадження № 61-29765св18). У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 викладено правовий висновок про те, що пункти кредитного договору, згідно з якими передбачено сплату комісії за надання фінансового інструменту, є нікчемними.

Умовами Кредитного договору встановлено комісію за надання кредитних ресурсів та щомісячну комісію за надання фінансового інструменту, тобто за послуги, які супроводжують кредит, що є незаконним, у зв`язку з чим наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь банку заборгованості лише за тілом кредиту, процентами та пенею, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Дійшовши висновку про нікчемність окремих пунктів Кредитного договору, якими передбачено сплату комісії, і про стягнення у зв`язку з цим з відповідачів на користь банку заборгованості лише за тілом кредиту, процентами та пенею, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань, слід зазначити, що сплачені позичальником та неправомірно зараховані грошові суми на погашення платежів за комісією повинні бути враховані в погашення заборгованості за пенею, процентами та тілом кредиту, що відповідно повинно змінити розмір загальної заборгованості.

Вказане відповідає висновкам викладеним у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у цій справі.

На виконання вимог вказаної постанови, ухвалою суду апеляційної інстанції від 04 липня 2023 року витребувано від позивача оновлений розрахунок заборгованості за кредитним договором.

В свою чергу позивачем надано письмові пояснення, згідно яких встановлено, що за весь час дії кредитного договору позичальником сплачено в рахунок погашення комісії 5304,87 доларів США. Враховуючи черговість списання боргу, зарахування суми сплаченої комісії відбувається з початку щодо заборгованості з пені, потім з процентів і з тіла кредиту. Таким чином, стягненню підлягає заборгованість за тілом кредиту у розмірі 16689,42 доларів США.

Представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Працевитим Г.О. надано контррозрахунок, згідно з яким сума заборгованості, що підлягає стягненню становить 12883,47 доларів США. В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що розрахунок Банку є невірним, оскільки розрахований із загальної суми, а не виходячи із конкретного платежу.

Між тим, колегія суддів апеляційного суду, вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, що підлягає стягненню вважає законним і обґрунтованим розрахунок наданий Банком, враховуючи наступне. Так, Банком надано розрахунок станом на 11.03.2016 року, що відповідає заявленим позовним вимогам. Крім того, у наданому розрахунку врахована заборгованість із пені, яка за рахунок суми сплаченої за комісією, враховуючи черговість погашення заборгованості, повинна погашатися першочергово.

Що стосується контррозрахунку відповідача, то він відхиляється, враховуючи, що при його проведенні враховані лише дати платежу, а не дати операцій за рахунком, що виключає можливість перевірки здійснення відповідних нарахувань та їх погашення, розрахунок проведений з урахуванням платежів станом на 31.03.2020 р., що не відповідає заявленим позовним вимогам, в розрахунок не включений розмір пені, який погашений за рахунок сплати комісії.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог позову і стягнення з відповідачів у солідарному порядку суми заборгованості у розмірі 16689,42 долари США.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2022 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ZPV0GK49940159 від 08 грудня 2006 року у розмірі 16689,42 доларів США.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 13 жовтня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

Е.А. Онищенко