КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користування майном шляхом виселення та просив суд: зобов`язати відповідачів не чинити перешкод в користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідачів з вказаної квартири. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . 15 січня 2019 року між ним з однієї сторони та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в письмовій формі було укладено договір найму житлового приміщення. На підставі вказаного договору найму житлового приміщення, відповідачі платно користуються належною йому квартирою з 15 січня 2019 року.

Однак, починаючи з червня 2019 року і по день подання цього позову, відповідачі припинили виконувати покладений на них обов`язок щодо сплати орендної плати за користування найманою квартирою і орендної плати за ці повні три місяці не внесли, а тому договір найму житла вважається розірваним.

Тож, позивач вважає, що має місце тривале грубе (істотне) невиконання відповідачами (наймачами) їх зобов`язань за договором найму житлового приміщення по сплаті орендної плати за користування вказаною квартирою, й таким чином відповідачі порушують його право власності.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 3 073,60 грн судового збору в рівних частках з кожного.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що відповідачі не вселялись у спірну квартиру, а постійно проживали в ній з моменту придбання, а спір між сторонами виник із договорів позики та іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 від 19 березня 2010 року.

Крім того, виселення з житлового приміщення без надання іншого приміщення, на думку апелянта, здійснюється лише в тому разі, якщо саме це приміщення було придбано за кредитні кошти, а про надання іншого житлового приміщення у оскаржуваному рішенні не вказано.

ОСОБА_1 вважає, що для вирішення питання про можливість виселення без надання іншого житлового приміщення важливо встановити підстави набуття ОСОБА_7 права власності на житлове приміщення.

Оскільки підставою набуття права власності є договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 19 березня 2010 року, то доказів придбання спірної квартири за кредитні кошти позивачем не надано.

Враховуючи викладене, апелянтка просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з підстав та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач у справі ОСОБА_2 направив до апеляційного суду заяву в якій просив розглянути вказану справу у його відсутність.

Інші належним чином повідомлені учасники справи на розгляд до суду апеляційної інстанції не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що на підставі рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31907971 від 18 жовтня 2016 року, на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя №485 та договору відступлення права вимоги № 721 право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні його власністю, шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та інших мешканців квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення, звільнення квартири від їх речей та майна. Крім того, даним рішенням ухвалено вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно копії постанови державного виконавця відділу Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №753/21935/16-ц, яким встановлено, що рішення суду виконано відповідачами у повному обсязі.

Отже, судове провадження в межах справи №753/21935/16-ц було завершеним у зв`язку з виконанням рішення суду.

15 січня 2019 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було укладено договір найму житлового приміщення, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язався передати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у тимчасове користування житлове приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно п. 1.3 договору, сторони домовились про те, що передача вказаного житлового приміщення в користування не тягне за собою виникнення у наймачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності на зазначене майно.

Згідно п. 2.1., 2.3 договору, сторони встановили, що розмір плати за користування житловим приміщенням складає 8500,00 грн, що становить еквівалент 300,00 доларів США. Всі платежі здійснюються наймачами до 16 числа поточного місяця.

Відповідно до п. 4.1 вказаний договір укладався між сторонами на строк з 15 січня 2019 року по 15 лютого 2019 року.

Відповідно до п. 1.5 договору, якщо по закінченню строку дії договору жодна із сторін не виказала наміру припинити відносини, регульовані даним договором, договір вважається продовженим на невизначений строк.

Також, відповідно до п. 4.2 договору, договір можливо розірвати достроково, зокрема, у разі систематичного невнесення наймачем плати за користування житловим приміщенням.

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що починаючи з червня 2019 року відповідачі припинили виконувати взяті на себе за договором найму зобов`язання щодо сплати йому орендної плати за користування квартирою АДРЕСА_1 . Разом з тим, відповідачі відмовляються добровільно звільнити вказану квартиру. Таким чином, має місце тривале невиконання відповідачами зобов`язань за договором найму житлового приміщення по сплаті орендної плати за користування вказаною квартирою.

Вказані обставини відповідачі не заперечували у ході розгляду справи.

Крім того, судом встановлено, що у квітні 2019 року відповідач ОСОБА_1 зверталась до суду з позовною заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олени Володимирівни, ОСОБА_2 про скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Стрельченко О.В., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31907971 від 18.10.2016, яка була фактичним власником та проживала у квартирі АДРЕСА_1 , проте на підставі оскаржуваного рішення було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олени Володимирівни, ОСОБА_2 про скасування рішення - відмовлено.

Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 як новим кредитором підтверджено невиконання позичальником ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за договором позики, у зв`язку з чим у нього виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19 березня 2010 року зі змінами від 24 червня 2011 року, а відтак дії приватного нотаріуса Стрельченко О.В. при зверненні стягнення на предмет іпотеки були правомірними.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 жовтня 2016 року індексний номер 31907971 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 - постанову Київського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року скасовано, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року залишено в силі, та змінено його мотивувальну частину щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олени Володимирівни, про скасування рішення приватного нотаріуса, в редакції цієї постанови.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд першої інстанції виснував, що за наслідками розгляду судами справи №753/7176/19 вирішено питання про законність реєстрації за ОСОБА_2 права власності на квартиру, що є предметом спору у даній справі. Відповідачі продовжують проживати у квартирі позивача без правових підстав, що відповідачами не спростовано. В матеріалах справи немає жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про законність проживання відповідачів у квартирі позивача.

Враховуючи те, що відповідачі, проживаючи в орендованій квартирі, взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної сплати орендної плати та комунальних послуг не виконують, що порушує права позивача у справі, тому відповідно до умов договору та норм ст. 826 ЦК України повинні звільнити займане ними житлове приміщення, а так як вони добровільно відмовляються це робbти, суд дійшов висновку про задоволення поданого ОСОБА_2 позову та в судовому порядку виселив відповідачів із займаної квартири АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої висновки, суд зазначив, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 та відповідно до ст. 319, 321 ЦК України має право володіти, користуватися, розпоряджатися вказаною квартирою на власний розсуд та не може бути обмежений у здійсненні цього права.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позову відповідає з огляду на наступне.

Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Так, пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно із частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 626, частини першої статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Згідно з частинами першою та третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).

Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому (частини перша та друга статті 812 ЦК України).

Частиною 1 статті 821 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до статті 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

Перевіряючи доводи, викладені апелянтом ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо порушенням судом норм процесуального законодавства та неправильним застосування норм матеріального права, колегія суддів враховує наступні обставини справи.

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між сторонами вказаної справи протягом 13 років існують правовідносини, які виникли із договору позики, який був укладений 19 березня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., зареєстрований в реєстрі за №483, за умовами якого ОСОБА_7 передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 27 300,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю позику, у порядку та строки визначені договором, з остаточним поверненням до 19 березня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, 19 березня 2010 року між ними було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя/Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., зареєстровано за реєстровим № 485, відповідно до умов якого в іпотеку ОСОБА_7 було передано квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить їй.

В подальшому за позовом ОСОБА_2 Дарницьким районним судом міста Києва 07 лютого 2018 року було ухвалено заочне рішення у цивільній справі №753/21935/16 про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 із вказаної квартири (а.с. 10-11 т.1).

Вказане судове рішення було звернуто до примусового виконання та 04 квітня 2019 року головний державним виконавцем Дарницького районного відділу ДВС ГТУ МЮУ, було виконано фактично, відповідачів було виселено із вказаної квартири ( а.с. 13 т.1).

Також із матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2019 року між ОСОБА_2 , як власником квартири АДРЕСА_1 , як орендодавцема та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , як орендарями, був укладений договір оренди вказаної квартири та визначені умови користування орендарями вказаною квартирою. Зокрема обов`язок оредарів сплачувати орендну плату в розмірі 8500 грн, щомісячно до 16 числа кожного місяця, та визначено строки дії договору до 15 лютого 2019 року (п.2.1, 2.3 та 4.1).

Крім того, сторони погодили умови за яким договір вважає розірваним. Так, згідно до п. 4.2 договору договір вважається розірваним достроково, зокрема, у разі систематичного невнесення наймачем плати за користування житловим приміщенням.

Також із тексту позовної заяви вбачається, що відповідачі у справі взятих на себе за договором зобов`язань належним чином не виконують та оплативши орендну плату протягом 4 місяців, починаючи з червні 2019 року виконувати взяті на себе зобов`язання перестали. Звільняти квартиру в добровільному порядку не бажають.

Статями 317 та 319 ЦК України визначено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями статті 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння.

За правилами пункту 1 частини другої статті 825, статті 826 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази. У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

Оскільки відповідачі у справі не спростували доводи позивача у частині не сплати орендної плати за користування житлом, тому апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції про наявність підстав для застосування положень ст. 826 ЦК України щодо виселення відповідачів законним та обґрунтованим.

Перевіряючи доводи апелянта ОСОБА_1 в частині неможливості виселення її та інших відповідачів як іпотекодавця із спірної квартири без надання їм іншого житла, то колегія суддів враховує наступне.

Так, із матеріалів справи вбачається, що у квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В., ОСОБА_2 про скасування рішення про реєстрацію права власності на квартиру.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року у справі № 753/7176/19-ц в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від від 19 серпня 2020 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 жовтня 2016 року індексний номер 31907971 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Разом із тим, постановою Верхового Суду від 06 жовтня 2021 року у вказаній справі - № 753/7176/19-ц касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року скасовано, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 квітня 2020 року залишено в силі, змінено його мотивувальну частину щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олени Володимирівни, про скасування рішення приватного нотаріуса, в редакції цієї постанови.

Таким чином, вказаними судовими рішеннями підтверджено законність набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

При вирішенні вказаної справи апеляційний суд відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує положення Конвенції з прав людини та практику цього Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Враховуючи викладене, а також виходячи із принципу верховенства права, суди повинні у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про виселення відповідачів із квартири, яка є власністю позивача, законним та обґрунтованим, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у вказаній справі, врегульовуються положеннями глав 58,59 Цивільного кодексу України, яка не містить обов`язку орендодавця забезпечувати орендарів житлом після розірвання договору оренди.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2023 року

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв