Справа № 591/1526/23
Провадження № 2/591/214/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і свої позовні вимоги мотивує тим, що Він був призначений на посаду заступника начальника відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми відповідно до Розпорядженням міського голови № 293-к від 31.12.2009 року. 03 травня 2012 року відповідно до Розпорядження міського голови № 172-к від 27.04.2012 року позивача було переведено на посаду начальника відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми. Розпорядженням міського голови № 151-к від 26.04.2017 року позивача ОСОБА_1 було звільнено відповідно до статті 18 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» з 03 травня 2017 року з посади начальника відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району м. Суми у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування. Розпорядженням міського голови № 154-к від 28.04.2017 року позивач ОСОБА_1 був призначений на посаду старшого інспектора відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району м. Суми з 04 травня 2017 року, згідно штатного розкладу на 2017 рік, введеного в дію з 04 травня 2017 року. 29 листопада 2022 року позивач ОСОБА_1 отримав попередження про звільнення від 25.11.2022 року (вих. № 1386/03.02.02-08), відповідно до якого його було повідомлено про те, що посада старшого інспектора відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми скорочується і позивач підлягає звільненню 11 січня 2023 року відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Зазначене повідомлення було вручене позивачу на підставі розпорядження міського голови від 08.11.2022 року № 517-к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 03.10.16 № 371-к «Про затвердження граничної чисельності та штатів апарату та виконавчих органів Сумської міської ради». Відповідно до Розпорядження міського голови №58-к від 23.01.2023 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади старшого інспектора відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми у зв`язку із скороченням посади (пункт 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України) з 30 січня 2023 року. Позивач вважає своє звільнення незаконним та просить суд визнати незаконним та скасувати Розпорядження міського голови № 58-к від 23 січня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 30 січня 2023 року з посади старшого інспектора відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми у зв`язку із скороченням посади (п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України), поновити його на роботі на посаді старшого інспектора відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду та судові витрати по справі.

15 березня 2023 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми відкрито провадження у справі.

04 квітня 2023 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву в якому відповідач проти позовних вимог заперечив в повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими.

06 квітня 2023 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів цивільної справи позовної заяви з додаткми в новій редакції із збільшенням розміру позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 , його представник адвокат Юшкевич Є.Ю. в судовому засіданні позов підтримали повністю, просять суд його задоволити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими. Просить суд в позові відмовити повністю з підстав зазаначених у відзиві.

Суд, вислухавши сторони, з`ясувавши обставини в цивільній справі та дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника начальника відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми відповідно до Розпорядженням міського голови № 293-к від 31.12.2009 року.

03 травня 2012 року відповідно до Розпорядження міського голови № 172-к від 27.04.2012 року позивача було переведено на посаду начальника відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми.

Розпорядженням міського голови № 151-к від 26.04.2017 року позивача ОСОБА_1 було звільнено відповідно до статті 18 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» з 03 травня 2017 року з посади начальника відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району м. Суми у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування.

Розпорядженням міського голови № 154-к від 28.04.2017 року позивач ОСОБА_1 був призначений на посаду старшого інспектора відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району м. Суми з 04 травня 2017 року, згідно штатного розкладу на 2017 рік, введеного в дію з 04 травня 2017 року.

29 листопада 2022 року позивач ОСОБА_1 отримав попередження про звільнення від 25.11.2022 року (вих. № 1386/03.02.02-08), відповідно до якого його було повідомлено про те, що посада старшого інспектора відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми скорочується і позивач підлягає звільненню 11 січня 2023 року відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Зазначене повідомлення було вручене позивачу на підставі розпорядження міського голови від 08.11.2022 року № 517-к «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 03.10.16 № 371-к «Про затвердження граничної чисельності та штатів апарату та виконавчих органів Сумської міської ради».

Відповідно до Розпорядження міського голови №58-к від 23.01.2023 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади старшого інспектора відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми у зв`язку із скороченням посади (пункт 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України) з 30 січня 2023 року.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України однією з підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця визначено скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, однією з підстав розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності є зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Міністерство праці України в своєму Листі від 07.04.2011 року №114/06/187-11 «Щодо надання роз`яснення» зазначило, що скорочення чисельності чи штату працівників одна з підстав для розірвання трудового договору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, прийняття власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Однак, як зазначає Міністерство праці України, скорочення чисельності та скорочення штату поняття не тотожні.

Чисельність працівників це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості.

Штат працівників це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Підставою звільнення позивача ОСОБА_1 відповідно до Розпорядження міського голови № 58-к від 23.01.2023 року було саме скорочення посади старшого інспектора відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Верховний Суд у постанові по справі № 761/41149/16-ц від 29.01.2020 року надав роз`яснення застосуванню вказаної норми, вказавши: «…Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення…

Працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця, і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватися добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин…».

Аналогічну позицію було висловлено Верховним Судом у постанові по справі № 646/2661/20 від 09.12.2021 року: «…роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Відповідачем пропонувалася робота на момент попередження і звільнення, але цей перелік посад був вибірковий і неповний, і мені не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які були і з`явилися на підприємстві протягом цього періоду. На вимогу позивача надати повний перелік посад, які відповідають його спеціальності та кваліфікації в межах м. Харкова, не було надано цей перелік, а саме перелік був неповним…».

Тобто, якщо з моменту повідомлення працівників про скорочення та до моменту фактичного звільнення працівника на підприємстві з`явилися будь-які нові вакансії, на роботодавця покладено обов`язок повідомити про це працівника, який підлягає скороченню.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника (постанова Верховного Суду від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17).

Невиконання обов`язку щодо працевлаштування вивільнюваного працівника, безумовно негативно впливає на законність процедури скорочення штату та слугує підставою для поновлення вивільненого працівника на роботі.

Суд, дослідивши надані сторонами докази по справі, звертає увагу на те, що відповідач в порушення ч. 3 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України взагалі не пропонував позивачу ОСОБА_1 жодної вакантної посади чи іншої роботи.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 51 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Отже, приписами статті 51 КЗпП України зокрема визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і не законного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Тобто, на державу покладено обов`язок захисту працездатних осіб від будь-яких протиправних посягань на права та інтереси останніх.

Також, дослідивши докази у справі, суд зазначає, що відповідно до п. 1 Розпорядження міського голови № 517-к від 08.11.2022 року були внесені зміни до розпорядження міського голови від 03.10.2016 року № 371-к Про затвердження граничної чисельності та штатів апарату виконавчих органів Сумської міської ради, а саме: додаток 1 та додаток 2 до розпорядження викладені у новій редакції.

Дослідивши та проаналізувавши зміст розпорядження міського голови № 371-к від 03.10.2016 року та зміст розпорядження № 517-к від 08.11.2022 року, а також додаток 1 Гранична чисельність апарату та виконавчих органів Сумської міської ради та додаток 2 Штати апарату та виконавчих органів Сумської міської ради та їх загальна чисельність, суд робить висновок, що скорочення у Відділі ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми не відбувалося взагалі.

Так, відповідно до п. 20 розділу Виконавчі органи Сумської міської ради Додатку 1 до розпорядження міського голови від 03.10.2016 року № 371-к кількість штатних одиниць у Відділі ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми відповідає 5 (п`яти) одиницям.

Відповідно до розділу ХХ додатку 2 до розпорядження міського голови від 03.10.2016 року № 371-к кількість штатних одиниць у Відділі ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми також значиться як 5 (п`ять) штатних одиниць.

Дослідивши нову редакцію зазначених додатків 1 та 2, викладену відповідно до розпорядження міського голови від 08.11.2022 року № 517-к, суд встановив, що відповідно до п. 22 розділу Виконавчі органи Сумської міської ради Додатку 1 до розпорядження міського голови від 08.11.2022 року № 517-к кількість штатних одиниць у Відділі ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми залишилася незмінна та також відповідає 5 (п`яти) одиницям, як і в попередній редакції зазначеного додатку 1. А відповідно до розділу ХХІІ додатку 2 до розпорядження міського голови від 08.11.2022 року № 517-к кількість штатних одиниць у Відділі ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми також значиться як 5 (п`ять) штатних одиниць, що ніяк не відрізняється від попередньої редакції такого додатку 2.

Таким чином, вищезазначене в повному обсязі спростовує факт скорочення чисельності працівників Відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми.

Отже, дослідивши вищезазначені розпорядження міського голови разом із додатками до них, а також штатний розпис на 2017 рік, введений в дію з 04.05.2017 року та штатний розпис на 2023 рік, введений в дію з 12.01.2023 року, та проаналізувавши їхній зміст, суд робить висновок, що скорочення чисельності штату у Відділі державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми фактично не відбулося взагалі.

Слід зазначити, що відбулося скорочення посади «Старший інспектор» Відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми Сумської міської ради, та одночасно з`явилася третя за кількістю посада «Головного спеціаліста» Відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми Сумської міської ради.

Отже, кількість штатних одиниць у Відділі ведення Державного реєстру виюборців Ковпаківського району міста Суми залишилася не змінною 5 штатних одиниць. Також збільшилися витрати на оплату праці, оскільки згідно із штатним розписом посадовий оклад головного спеціаліста більший на 1100,00 гривень ніж посадовий оклад старшого інспектора.

Також суд звертає увагу на те, що як у посади «старший інспектор» так і посади «головний спеціаліст» Відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми є посадова інструкція, затверджена начальником цього ж Відділу.

Так, дослідивши та проаналізувавши зазначені посадові інструкції «старшого інспектора» та «головного спеціаліста», суд робить висновки, що всі положення «Загальної частини», розділу «Завдання, обов`язки,повноваження», розділу «Права» та розділу «Відповідальність» повністю збігаються і є цілком однаковими.

Дослідивши зміст рішення Сумської міської ради від 03.11.2022 року № 3173-МР Про внесення змін до структури апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, затвердженої рішенням Сумської міської ради від 27 липня 2016 року № 1031-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, їх загальної чисельності» (зі змінами), на виконання якого розпорядженням міського голови № 517-к від 08.11.2022 року були внесені зміни до розпорядження міського голови № 371-к від 03.10.2016 року, суд визначив, що Сумська міська рада з метою оптимізації роботи виконавчих органів ради, керуючись статтею 25, пунктами 5,6 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», прийняла рішення внести зміни до структури апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, затвердженої рішенням Сумської міської ради від 27 липня 2016 року № 1031-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, їх загальної чисельності» (зі змінами), а саме:

1.1. Утворити Управління комунального майна Сумської міської ради (з правом юридичної особи) шляхом виділення його з департаменту забезпечення ресурсних платежів.

1.2. Утворити Департамент інспекційної роботи Сумської міської ради (з правом юридичної особи).

1.3. Утворити Відділ з охорони праці Сумської міської ради (без права юридичної особи).

1.4. Реорганізувати Відділ торгівлі, побуту та захисту прав споживачів Сумської міської ради шляхом приєднання до Департаменту інспекційної роботи.

1.5. Реорганізувати Управління «Інспекція з благоустрою міста Суми» Сумської міської ради шляхом приєднання до Департаменту інспекційної роботи.

1.6. Реорганізувати Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради шляхом приєднання до Департаменту забезпечення ресурсних платежів.

1.7. Ліквідувати Управління з питань праці Сумської міської ради.

Отже, жодного рішення щодо реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення чи перетворення) Відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми Сумською міською радою взагалі не було прийнято.

Так, у постанові по справі №761/23325/17 від 15.06.2021 року Верховний Суд вказав: «…Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією...».

Пленум Верховного Суду у п.19 постанови „Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 6 листопада 1992 року роз`яснив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є доказами про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16-ц зазначено: «Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення».

Тобто, Верховний Суд детально визначив перелік питань, які підлягають з`ясуванню під час розгляду спору про скорочення, а саме:

- реальність, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників;

- чи дотримано власником або уповноваженим ним органом законодавство з питань вивільнення працівника;

- чи належним чином виконаний власником або уповноваженим ним органом обов`язок щодо працевлаштування працівника;

- чи користувався працівник, вивільнення якого відбулось, переважним правом на залишення на роботі;

- чи дотримано роботодавцем вимог щодо попередження працівника про подальше вивільнення.

Окрім того, Конвенцією Міжнародної організації праці про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року у пункті а частини 2 статті 9 визначено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача щодо незаконності розпорядження міського голови № 58-к від 23.01.2023 року про його звільнення 30 січня 2023 року з посади старшого інспектора відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми у зв`язку із скороченням посади (п. 1 ст. 40 КЗпП України).

Суд вважає розпорядження міського голови № 58-к від 23.01.2023 року виданим з грубими порушеннями норм чинного трудового законодавства України, положень Кодексу законів про працю України та таким, що порушує права та законні інтереси позивача, а отже підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

ВСУ в постанові від 14.09.2016 року за справою № 6-419цс16 сформував правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу.

З урахуванням норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Щодо останнього правового висновку Верховного суду з цього питання, то у справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020 року у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду Верховний суд зробив наступні правові висновки:

- вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника;

- стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислюється, починаючи з дня звільнення особи і закінчується днем її поновлення на роботі.

Так, відповідно до Довідки, виданої відповідачем позивачу ОСОБА_1 , розмір його середньоденного заробітку складає 538 грн. 78 коп. (п`ятсот тридцять вісім гривень 78 коп.).

Таким чином, починаючи з 31 січня 2023 року по 27 вересня 2023 року період часу, з якого почалося порушення трудових прав позивача (вимушений прогул) складає 172 дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 січня 2023 року по 27 вересня 2023 року складає: 538,78 грн. х 172 днів = 92 670,16 грн..

Водночас, згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ч. 3 п. 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз законодавства дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з Відповідача на користь Позивача як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюються без віднімання сум податків і зборів. Останні підлягають нарахуванню Відповідачем під час виконання відповідного судового рішення, унаслідок чого виплачена Позивачу сума зменшується на суму податків і зборів.

Таке відрахування податків й обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становища Позивача, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, Позивач отримував би заробітну плату, з якої також відраховувалися б податки та збори.

Також суд враховує те, що внаслідок незаконного звільнення та порушення в зв`язку з цим прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 , останній отримав як матеріальну так і моральну шкоду, морально-психологічну травму, сильний нервовий стрес, зазнав душевних страждань, приниження честі і гідності, а також ділової репутації перед трудовим колективом.

Так, негативні емоції і переживання, призвели до погіршення його стану здоров`я, порушення нормального природнього ритму життя, втрати життєвих зв`язків і стосунків з оточуючими людьми, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя. В зв`язку з погіршенням стану його здоров`я позивач перебував на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні КНП «Клінічна лікарня № 5» Сумської міської ради в період з 20.03.2023 року по 27.03.2023 року. В зв`язку із порушенням трудових прав позивача, через нервовий стрес та переживання, пов`язані із незаконним звільненням стан його здоров`я погіршився, посилилася аритмія, що підтверджується довідками з лікарні. Позивач просить суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 грн..

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, а має самостійне юридичне значення.

Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно яких при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За роз`ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачу суд враховує глибину та тривалість душевних страждань позивача, ступінь вини підприємства, що завдало моральну шкоду, істотність вимушених змін у способі життя позивача та інші обставини, які мають вагоме значення.

Враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 2371 КЗпП України, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування на його користь моральної шкоди підлягають частковому задоволенню і з Відповідача на користь Позивача має бути стягнено 7000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, і що цей розмір грошового відшкодування відповідає засадам розумності і справедливості.

Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78,80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне: відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки при подачі позову позивачем сплачено судовий збір, то на його користь підлягає стягненню з відповідача 3220,80 грн.. Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп..

Суд, керуючись нормами ч. 7 ст. 235 КЗпП України та ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допускає негайне виконання рішення суду в частині поновлення Позивача на роботі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати незаконним та скасувати Розпорядження міського голови № 58-к від 23 січня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 30 січня 2023 року з посади старшого інспектора відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми у зв`язку із скороченням посади (п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України).

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді старшого інспектора відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми.

Допустити негайне виконання рішення суду про поновлення на посаді старшого інспектора відділу ведення Державного реєстру виборців Ковпаківського району міста Суми ОСОБА_1 .

Стягнути з виконавчого комітету Сумської міської ради (код ; адреса: 40000, м. Суми, пл. Незалежності, буд. 2) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 січня 2023 року по 27 вересня 2023 року в сумі - 92670,16 грн..

Стягнути з виконавчого комітету Сумської міської ради (код ; адреса: 40000, м. Суми, пл. Незалежності, буд. 2) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в сумі - 7000 грн..

Стягнути з виконавчого комітету Сумської міської ради (; адреса: 40000, м. Суми, пл. Незалежності, буд. 2) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в сумі - 3220,80 грн..

В іншій частині позову відмовити за необгрунтованістю.

Стягнути з виконавчого комітету Сумської міської ради (; адреса: 40000, м. Суми, пл. Незалежності, буд. 2) на користь держави 1073 грн. 60 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 10 жовтня 2023 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО