Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2023 р. Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:

судді - Мороз Т.М.,

з участю секретаря судового засідання - Крейс О.М.

сторони та інші учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - служба в справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача - Кобеляцька міська рада (служба в справах дітей); виконавчий комітет Черкаської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засідання в режимі відеоконференції, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, Кобеляцька міська рада (Служба у справах дітей), виконавчий комітет Черкаської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

представники учасників справи:

представник позивача - адвокат Сидоренко І.О.,

представник відповідача - адвокат Дрига Л.В.,

представник Кобеляцької міської ради - Півень А.І.,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 04.08.2012 по 25.06.2019 вона перебувала у шлюбі з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася донька ОСОБА_3 . З листопада 2018 року сімейне життя з відповідачем припинено, оскільки він залишив сім`ю. З 27.03.2019 відповідач сплачує аліменти на утримання дитини відповідно до рішення суду. Однак аліменти сплачуються нерегулярно, допускається виникнення заборгованості. Останній раз відповідач бачився з донькою у квітні 2019 року, коли забирав свої речі. З того часу жодної зацікавленості донькою батько не проявляв,участі в її житті, вихованні та розвитку не приймав, не намагався спілкуватися з нею, не цікавився станом її здоров`я,успіхами, навчанням. Донька болісно перенесла те, що батько пішов від них, в неї погіршився стан здоров`я, в зв`язку з чим вони зверталися за медичною допомогою. З 17.11.2022 року вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 . Між дочкою та ОСОБА_5 склалися дружні, теплі відносини. Останній багато часу та уваги приділяє доньці, організовує її дозвілля, займається вихованням, навчанням. Саме до ОСОБА_5 дочка відноситься як до батька, в той час як біологічного батька не згадує. Впродовж п`яти років всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею самостійно, без участі та підтримки відповідача. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не цікавиться нею, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду,лікування, не цікавиться її розвитком, навчанням, здібностями, вихованням, тоді як доньці потрібні чоловіча любов та турбота. Це свідчить про його ухилення від своїх обов`язків відносно малолітньої доньки, що відповідно до ч.4 ст. 155, 164 СК України є підставою для позбавлення його батьківських прав. Прохає суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 09.08.2023 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , її представник адвокат Сидоренко І.О. позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Додатково позивач пояснила, що відносини з відповідачем були добрі, поки він не поїхав на заробітки в Польщу. Приїжджав рідко і за цей час віддалився від дитини. Всі питання щодо доньки вирішувалися нею самостійно. В 2019 році донька бачилася з батьком останній раз. Після цього вони змінили місце проживання, але нову адресу відповідачу не повідомили. В 2022 році вона уклала новий шлюб і змінила місце проживання. Відповідачу адреси не повідомляла.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та пояснив, що дочку любить і буде любити. З 2015 року почав їздити за кордон на заробітки. Приїздив кожні 6 місяців. В 2019 році, коли від був у батьків с. Бродщина, то до нього зателефонувала позивач та сказала забрати свої речі. Коли приїхав, то хотів взяти дочку на прогулянку, однак та сказала, що їм нічого від нього не потрібно і їй заборонено з ним спілкуватися. Щоб не травмувати дитину, він взяв речі і поїхав. До позивачки додзвонитися не міг,в соціальних мережах дитину не знаходив. Життям дочки не цікавився, думав коли виросте - то все їй пояснить. Від дитини не відмовляється. Бажає, щоб суд встановив дні спілкування з дочкою. Прохав не позбавляти батьківських прав та надати шанс на виправлення ситуації.

Представник позивача, адвокат Дрига Л.В. прохала не позбавляти відповідача батьківських прав відносно малолітньої дочки, оскільки це є крайнім заходом. Відповідач визнає, що не цікавився дочкою, однак бажає виправити ситуацію і прохає надати йому такий шанс.

Представник третьої особи Кобеляцької міської ради (служба в справах дітей) Півень А.І. при розгляді справи поклалася на розсуд суду, оскільки ні тинина, ні її батьки не проживають на території Кобеляцької громади.

Служба в справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради надала суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника і при винесенні рішення поклалася на розсуд суду з врахуванням інтересів дитини.

Виконавчий комітет Черкаської міської ради належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник до суду не з`явився, причини неявки не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи дійшов до такого.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а.с.9).

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 25.06.2019 шлюб між сторонами розірвано (а.с.10).

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 06.06.2019 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 адліментина утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх його видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (а.с.11).

Судом встановлено, що відповідач сплачує аліменти н утримання дитини щомісячно, але не в повному розмірі (а.с.12-13).

Судом встановлено, що дитина ОСОБА_3 протягом 2022 року проходила лікування (а.с.14-17).

З 17.11.2022 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_5 (а.с.18).

З листа КП «Центри первинної медико-санітраної допомоги №2 Полтавської міської ради вбачається, що ОСОБА_3 на прийом до лікарів приходить в супроводі матері. Від батька дитини запитів про стан здоров`я не надходило (а.с.19).

Відповідно до характеристик навчальних закладів ОСОБА_3 позитивно характеризується та вказано, що мати цікавиться навчанням доньки та відповідально ставиться до її виховання в сім`ї, відкликається на прохання класного керівника та регулярно відвідує ліцей. Мати постійно цікавиться досягненнями дочки у спортивні секції. На заняття ОСОБА_3 привозить або мати або вітчим ОСОБА_5 . Тато ОСОБА_2 ліцей не відвідував жодного разу, з вчителем не спілкувався, батьківські збори не відвідував. За період навчання в спортивні секції (з 2021 року) до секції не з`являвся, не цікавиться досягненнями своєї дочки (а.с.20, 23, 24).

З психолого-педагогічної характеристики ОСОБА_3 вбачається, що дитина виховується у повноцінній родині, яка складається з 3 осіб: мама, донька, вітчим. Мати і вітчим приділяють достатньо уваги вихованню дівчинки, цікавляться навчанням доньки та часто проводять дозвілля разом. Біологічний батьк ОСОБА_2 не бере участь у вихованні дитини (а.с.21).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування - виконавчого комітету Київської районної у м. Полтава ради визнано за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.98-99).

Орган опіки та піклування Кобеляцької міської ради не може надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої донька, оскільки ОСОБА_3 за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 не проживає (а.с.94).

В судовому засіданні в присутності психолога, було опитано дитину ОСОБА_3 , яка повідомила, що живе в родині разом з мамою та татом ОСОБА_10 . Відносини в сім`ї доброзичливі. З біологічним батьком спілкуватися не бажає, пам`ятає його лише по фотографіям. Пригадала, що чекала його коли він прийде в дитячий садок,але він не прийшов.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 повідомили, що знайомі з сторонами давно та повідомили суду, що в житті ОСОБА_3 батька немає з 2019 року і ніякі розмови про нього нею не ведуться. З відповідачем не спілкуються. Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 додатково повідомили, що відповідач є їх другом в соціальній мережі, однак жодного разу він її про дочку не питав. На сьогодні в сім`ї ОСОБА_1 дуже добрі відносини.

Свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 повідомили, що в цей час товаришують із сім`єю ОСОБА_1 . Відповідача ОСОБА_2 не знають. В спілкуванні з ними дитина про біологічного батька не згадувала.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомив суду, що є вітчимом ОСОБА_3 . З нею склалися добрі стосунки. Відповідача не знає. Відповідач ніколи до дочки не приїжджав, її життям не цікавився. Дитина про нього не згадує.

Будь-яких відомостей про негативну характеристику відповідача за місцем проживання та роботи матеріали справи не містять. Натомість встановлено. Що відповідач ОСОБА_2 з 17.10.2020 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_19 (а.с.114). ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_21 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.115,116). Дружина відповідача ОСОБА_19 має другу групу інвалідності з 30.07.2021 року безтерміново (а.с.118).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06).

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини/

Суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування від 11.07.2023 року, оскільки він складений без участі відповідача, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Фактично цей висновок зроблений на підставі позову та доданих до нього додатків. Суд вважає цей висновок обґрунтованим та має рекомендаційний характер.

Позивачем не надано достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, тому застосовувати цей захід необхідно як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі N 522/10703/18 (провадження N 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі N 760/468/18 (провадження N 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі N 638/16622/17 (провадження

N 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі N 522/21914/14 (провадження N 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції..

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України").

Посилання позивача на те, що наразі дитина проживає в повноцінній родині разом з вітчимом і з 2019 року не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела.

Суд враховує, що батько дитини заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у її вихованні, а та обставина, що відповідач проживає окремо, не є безумовним свідченням небажання батька дитини приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням батьком своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав").

За таких обставин суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, попередивши останнього про необхідність змінити ставлення до виховання дочки.

Щодо судового збору.

Згідно із Законом України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір справляється в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, що станом на січень 2023 року становить 1073,60 грн.

Позивач послалася на п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» -судовий збір не справляється з громадян, які у випадках, передбачених законодавством, звернулися із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб.

З урахуванням приписів п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» суд вважає що звільнення від сплати судового збору за вимогою про позбавлення батьківських прав не є в даному випадку обґрунтованим, оскільки позов про позбавлення батьківських прав не вирішує питання прав та обов`язків малолітньої дитини, а стосується лише прав та обов`язків позивача та відповідача як батьків дитини.

Крім того, Закон України «Про судовий збір» не відносить малолітніх дітей та батьків, які звертаються в їх інтересах, до категорії громадян, які звільняються від сплати судового збору.

Зважаючи на те, що вимога про позбавлення батьківських прав є вимогою немайнового характеру, то за подання даного позову до суду позивачу необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові - на позивача.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі судом не було вирішено питання щодо судового збору.

В зв`язку з тим, що судом вирішено відмовити у задоволенні позову, то з позивача необхідно стягнути судовий збір в дохід держави.

Керуючись статтями 12, 259, 263 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, Кобеляцька міська рада (Служба у справах дітей), виконавчий комітет Черкаської міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, що станом на січень 2023 року становить 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ,місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

- Служба в справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, місцезнаходження: м. Полтава,вул. М.Бірюзова, ?, 36014, ;

- Кобеляцька міська рада (служба в справах дітей), місцезнаходження: м. Кобеляки, вул. Касяна, 29, 39200,

- виконавчий комітет Черкаської міської ради, місцезнаходження: м. Черкаси, вул. Байди Вишнивецького, 36, 18000, .

Повний текст рішення складено 27.10.2023.

Суддя