Справа № 183/4232/22
№ 2/183/980/23
11 жовтня 2023 року м.Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Оладенко О.С.
за участю секретаря судового засідання Павлюк А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадженняу у приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самочинного будівництва, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом у якому просила визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав і законних інтересів поважними та поновити даний строк; ухвалити рішення про знесення самочинного будівництва двоповерхової капітальної будівлі з навісом на металевих опорах, розташованих на території домоволодіння АДРЕСА_1 за рахунок власника ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 49 108 грн. 28 коп. матеріальної шкоди та 50 000 грн. 00 коп. моральної шкоди.
Ухвалою судді від 11.08.2022 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
06.04.2023 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні представник позивачки адвокат Красюк І.В. підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно, в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило.
У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача, вважає за можливе, проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Згідно з листом виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 16.07.2019, ОСОБА_2 27.09.2018 року звернувся до виконавчого комітету за оформленням будівельного паспорту на забудову земельної ділянки. У видачі паспорту йому відмовлено у зв`язку з невідповідністю намірів забудови вимогам законодавства в сфері містобудівної діяльності, а саме не дотримано протипожежну відстань між гаражем та сусіднім житловим будинком. Таким чином, без отримання будівельного паспорту на забудову земельної ділянки, будівництво ведеться з порушенням норм законодавства (а.с.28).
У листі від 06.08.2019 виконавчого комітету Новомосковської міської ради зазначено, що 05.10.2018 ОСОБА_2 було повернуто пакет документів для видачі будівельного паспорту з відповідним обґрунтуванням щодо невідповідності намірів забудови земельної ділянки вимогам законодавства у сфері містобудівної діяльності; під час виїзду комісії 26.07.2019 року будівля по АДРЕСА_1 збудована (а.с.30).
Відповідно до листа виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 18.09.2020, зазначено, що громадянином ОСОБА_2 збудовано двоповерховий ж/б з порушенням протипожежної відстані, яка в натурі складає 1,2 метра, а повинна бути не менше 6,0 метрів. Бетонна огорожа по межі із земельною ділянкою ОСОБА_1 встановлена громадянином ОСОБА_2 з грубими порушеннями державних будівельних норм, без відступу на 1 метр від власного житлового будинку, що унеможливлює обслуговування будинку АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_2 ) без проникнення на територію садиби АДРЕСА_2 (власник ОСОБА_1 ). Під час сезонних опадів вода та сніг потрапляє прямо під фундамент будинку АДРЕСА_2 , що призводить до швидкої руйнації житлового будинку. Згідно наданої відділом земельних відносин інформації земельна ділянка по АДРЕСА_1 зареєстрована в державному земельному кадастрі та знаходиться в приватній власності громадянина ОСОБА_2 . Також ним зареєстроване нерухоме майно, а саме об`єкт житлової нерухомості площею 55,1 кв.м. Будівництво нового двоповерхового будинку виконано самовільно, без будівельного паспорта на забудову та дозволу Департаменту інспекції державного архітектурно-будівельного контролю (а.с.32).
У відповідь на звернення позивачки Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області листом від 24.06.2019 року надано відповідь про те, що посадовими особами Департаменту здійснювався виїзд для проведення позапланової перевірки за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами виїзду складено акт від 14.06.2019 року № 63. Також перевіркою Департаменту було встановлено, що в єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, дані щодо будівництва за адресою АДРЕСА_1 . На момент виїзду суб`єкт містобудування або його представник були відсутні, що унеможливило проведення перевірки (а.с.44-45). Аналогічний лист надано позивачці Департаментом ДАБІ у Дніпропетровській області 15.07.2019 (а.с.47-48).
Вирішуючи позовні вимоги в частині знесення самочинного будівництва, суд виходить з наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Згідно з вимогами статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинного будівництва нерухомого майна.
Відповідно до ч.7 ст.376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
У п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного Кодексу України» зазначено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).
З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16,386,391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.
Такий висновок узгоджується з нормами статей 3,15,16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1,ч.4 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці,що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних нормі правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб;якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво,відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.
Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.
З наданих позивачкою доказів судом встановлено, що будівництво спірної будівлі відповідачем здійснено без документів, які дають право виконувати будівельні роботи, а також без належно затвердженого проекту, а тому у розумінні ст.376 ЦК України спірна будівля вважається самочинним будівництвом. Крім того, судом встановлено, що невідповідності ДБН при зведенні спірної будівлі призвели до пошкодження та погіршення технічного стану житлового будинку, який належить позивачці.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині знесення самочинного будівництва підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено, що самовільне збудоване нерухоме майно, зведене відповідачем, є самочинним будівництвом, така споруда порушує права позивача, а також те, що споруду зведено з порушенням ДБН, відсутній дозвіл на будівництво та відсутній затверджений проект.
Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування шкоди, суд виходить з наступного.
Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювана шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; вину.
Крім того, відповідно до роз`яснень Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювана шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана, г) вина.
Таким чином, в даному випадку, для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали.
Отже, з системного аналізу норм чинного цивільного законодавства України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.
Відповідно до ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Таким чином, законодавством установлено, що відшкодування шкоди полягає у відшкодуванні затрат, необхідних для приведення пошкодженої речі у її попередній стан та у компенсації супутніх витрат, необхідних для такого відновлення.
Як зазначено у висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження, невідповідності ДБН спірної будівлі призвели до пошкодження та погіршення технічного стану житлового будинку літ А-1 по АДРЕСА_2 ; вартість ремонтно-відновлювальних робіт по усуненню пошкоджень та відновлення технічного стану на час дослідження складає 25 871 грн. з ПДВ.
В свою чергу відповідач не скористався правом на подання відзиву або доказів відсутності своєї вини у заподіянні шкоди позивачці.
За таких обставин, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню вартість ремонтно-відновлювальних робіт у вищезазначеному розмірі.
Крім того, позивачкою документально підтверджено витрат на проведення експертизи у сумі 8237,28 грн., які також підлягають стягненню з відповідача (а.с.73-75).
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із пошкодженням її майна.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.
Суд погоджується з твердженнями позивачки про те, що порушення її прав як власника будинку, яке виявилося у пошкодженні житла, спричинене виконаним відповідачем самочинним будівництво, порушило звичний спосіб життя позивачки. Вона відчуває негативні переживання, неспокій внаслідок пошкодження її будинку, змушена вживати додаткових заходів для організації свого життя, звертатися до органів державної влади та місцевого самоврядування, експертів, адвокатів з метою поновлення порушених прав.
Разом з тим, визначаючи розмір на відшкодування моральної шкоди, суд керується не тільки тими критеріями, які обумовлюють суб`єктивне сприйняття позивача, але й тими, які характеризують її зовнішній прояв порушення звичайного для цієї людини способу життя з огляду на її індивідуальні особливості, а також виходить із засад юридичної відповідальності та принципів компенсації моральної шкоди.
Разом з тим, суд вважає надмірним розмір відшкодування, про яке прохає позивач.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Тому, визначаючи розмір відшкодування суд, враховуючи доведений ступінь душевних страждань позивача, вважає за доцільне задовольнити позовну вимогу частково, у розмірі 5000 грн. На переконання суду, визначений розмір відповідає встановленим обставинам справи, а також критеріям розумності та справедливості.
Щодо доводів позивача про поважність причин пропуску строку для звернення до суду з цим позовом та поновлення даного строку, суд зазначає, що наслідки спливу строку звернення до суду застосовуються судом лише за заявою відповідача, чого в даній справі не було зроблено відповідачем. Тому доводи позивача в цій частині суд не оцінює.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст.12,81,141,247,263-265,280-283 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок знести об`єкт самочинного будівництва двоповерхову капітальну будівлю з навісом на металевих опорах, розташовані на території домоволодіння АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП не відомий, остання відома адреса: АДРЕСА_1

Повне судове рішення складено і підписано 11 жовтня 2023 року .

Суддя Оладенко О.С.