Справа № 569/7857/23
27 вересня 2023 року
Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді Харечка С.П.,
при секретарі Литвиненко В.М.,
з участю представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку,-
ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Малишева А.А. звернувся до суду із позовом до до ОСОБА_3 в якій просить: усунути перешкоди в користуванні житловою квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка є у володінні та користуванні ОСОБА_2 , на підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради народних депутатів міста Рівне 12 липня 1996 року, шляхом виселення з даної квартири; визнати ОСОБА_3 , особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстраційного обліку; зобов`язати ОСОБА_3 протягом десяти днів з дня набрання рішенням законної сили здійснити зняття з реєстраційного обліку проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначає, що 13 липня 2011 року позивач припинив шлюбні відносини з ОСОБА_3 (рішення Рівненського міського суду від 13.07.2011 року, справа №2-3264). Впродовж їхнього шлюбу і до моменту звернення з цим позовом до суду, ОСОБА_3 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира є в володінні та користуванні позивача на підставі Ордеру виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради народних депутатів міста Рівне 12 липня 1996 року. Підстава видачі Ордеру - розпорядження міськвиконкому № 294-р від 07.03.1994 року. З 2011 року, а саме з моменту припинення шлюбних відносин, відповідач не є членом сім`ї позивача. Вони не ведуть спільне господарство та не підтримують родинних відносин. Але всупереч цьому, ОСОБА_3 продовжує проживати у квартирі позивача та користуватися усім майном, не відшкодовуючи при цьому навіть оплату комунальних послуг. Позивач зазначає, що він є інвалідом III групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 02.06.2015 року. Наразі його стан здоров`я погіршився, знаходиться на постійному лікуванні та очікує засідання медичної комісії з визначення йому II групи інвалідності. Позивач не взмозі повноцінно працювати і отримувати достойну заробітну плату, а лише має дохід у вигляді пенсії по інвалідності, а тому не хоче оплачувати комунальні послуги за чужу йому людину, яка проживає у його квартирі.
В судовому засіданні представник позивача обґрунтування позовних вимог підтримала. Суду пояснила, що позивач, як власник квартири не може реалізувати своє право на його вільне володіння, користування та розпорядження майном, оскільки в квартирі зареєстрована відповідач, яка не є членом його сім`ї, однак проживає і не сплачує комунальні послуги.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце судового розгляду, була повідомлена належним чином. Враховуючи, що відповідач про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала і представник позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд проводить розгляд справи на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою представника позивача.
Заслухавши представника позивача, дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку відмовити в задоволенні позову виходячи з наступного.
Статями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер,який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Суд встановив, що згідно копії корінця Ордеру на житлове приміщення №3656 серія А, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради народних депутатів міста Рівне 12 липня 1996 року, ОСОБА_2 видано ордер на право зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава видачі Ордеру - розпорядження міськвиконкому № 294 -р від 07.03.1994 року.
Рішенням Рівненського міського суду від 13.07.2011 року, справа №2-3264, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.12.2001 року, а відповідач ОСОБА_3 була вселена в квартиру як член сім`ї позивача.

Посилання позивача на обставини, що позивач є інвалідом третьої групи, сторони не ведуть спільне господарство та не підтримують родинних відносин, а також на рішення суду щодо стягнення з позивача витрат за комунальні послуги, суд не може визнати ефективним способом захисту прав позивача, та таким, що не суперечить закону виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

В силу положень ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) в тому числі і колишній може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Окрім цього, в силу положень вищевказаної норми закону без надання іншого житла виселенню підлягають особи , які самоправно зайняли жиле приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року (заява № 30856/03) в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50, пункти 40, 41 згаданого рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України»).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме- від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (також рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

Підсумовуючи висновки у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

З урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає, що позивачем не доведено, наявність правових підстав для припинення права користування житлом відповідачки, в якому вона постійно і безперервно проживає. Позивачем не доведено на підставі досліджених доказів, що відповідач створює для позивача неприйнятні умови для спільного проживання. Неприязні відносини колишнього подружжя не можуть бути виправданням для позбавлення права на житло. Матеріалами справи не підтверджено і позивачем не доведено, що відповідач має будь-яке інше житло для проживання.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268, 280-289 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Рівненським міським судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлено 02.10.2023 року.

Суддя Харечко С.П.