Справа № 444/2121/19 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/811/670/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Іванової О.О.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_7 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_7 про стягнення коштів.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що між нею та відповідачем ОСОБА_3 була домовленість про те, що вона право проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яку вона має право викупити в розстрочку. Така домовленість у них була усною.

На виконання усної домовленості нею періодично передавались кошти відповідачу ОСОБА_3 за продаж квартири. Доказам отримання коштів ОСОБА_3 по справі є відповідні розписки. Із відповідачем по справі ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, а в подальшому вони розлучились. Від шлюбу у них є двоє дітей, які фактично перебувають на її утриманні, і саме після розлучення вони домовились про те, що квартира буде викуплена позивачкою для того, щоб вона мала де проживати із дітьми. Проте квартира за адресою : АДРЕСА_1 позивачці на день звернення із позовом не продана і взагалі власником квартири не є відповідач по справіОСОБА_3 , а його мати ОСОБА_1 , тобто фактично відповідач не міг продати квартиру, оскільки він не є власником квартири. Вона просила відповідача повернути кошти, проте такі їй не були повернуті, а тому підлягають стягненню з відповідачів.

У лютому 2021 року ОСОБА_5 у процесі розгляду справи подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 20450 доларів США, отриманих як аванс грошових коштів та 852,18 доларів США як три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання, стягнути з ОСОБА_1 на її користь 5000 доларів США, отриманих як аванс грошових коштів. Заяву обгрунтовувала тим, що з наданої до суду першої інстанції розписки від 18 серпня 2014 року на суму 5 000 доларів США вбачається, що ці грошові кошти як аванс за майбутнє укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою : АДРЕСА_1 від позивачки отримувала ОСОБА_1 .

З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 20450 доларів США, отриманих як аванс грошових коштів та 852,18 доларів США як три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання, та стягнути з ОСОБА_1 на її користь 5000 доларів США, отриманих як аванс грошових коштів.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 03 лютого 2023 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 20450 доларів США, отриманих як аванс грошових коштів та 852,18 доларів США як три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 5000 доларів США, отриманих як аванс грошових коштів.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 237,23 гривень сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 7478,28 гривень судово-го збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1828,43 гривні судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 5000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржили представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 та представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 покликається на те, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 в усній формі був укладений між ОСОБА_3 та третьою особою - ОСОБА_8 , який здійснював грошові перекази з-за кордону на ім`я ОСОБА_9 , яка лише їх передавала ОСОБА_3 як часткову оплату за придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Також не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що сторонами угоди щодо придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 не був узгоджений кінцевий строк (термін) для внесення усієї суми 45 000,00 доларів США, позаяк в матеріалах справи містяться письмові пояснення ОСОБА_10 (який був присутній під час складання розписки від 18 листопада 2014 року), від 05 квітня 2021 року, в яких він вказав, що усі кошти мають бути внесені до 01 січня 2016 року (а. с. 88, Том 2).

На думку скаржника, надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами спору, Сихівський районний суд м. Львова в оскаржуваному рішенні фактично звузив предмет доказування усправі до визначення правової природи коштів, що були одержані відповідачами згідно з розписками, а саме чи є ці кошти завдатком, чи авансом.

В апеляційній скарзі представник покликається на те, що відповідно до наявної в матеріалах справи розписки від 18 листопада 2014 року, наданої ОСОБА_1 , на виконання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 розпочалося 18 листопада 2014 року, а відтак у відповідності з вимогами частини третьої статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину та частини першої статті 257 ЦК України, що встановлює правила щодо загальної позовної давності тривалістю у три роки, позовна давність за заявленими ОСОБА_5 вимогами спливла 18 листопада 2017 року.

Стверджує, що позовна заява про стягнення з відповідачів коштів, переданих як часткову оплату (аванс) за придбання вищезазначеної квартири була подана ОСОБА_5 лише 08 серпня 2019 року, тобто майже через два роки після спливу позовної давності.

Вказує, що зазначене також підтверджується правовим висновком, викладеним в Постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 20 травня 2020 р. в цивільній справі №367/836/18 (провадження № 61-20963ск19), відповідно до якого згідно з частиною третьою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Також зазначає, що позивачу було відомо, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_3 на праві власності або іншому речовому праві не належить, про що ОСОБА_5 не могла не знати, оскільки на момент реєстрації права власності на цю квартиру перебувала з відповідачем ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

Крім того, про свою обізнаність щодо відсутності у ОСОБА_3 будь-яких прав щодо цієї квартири зазначено в позовній заяві від 15 лютого 2021 року та інших процесуальних документах, поданих під час розгляду справи Жовківським районним судом Львівської області.

Також вказує, що в матеріалам справи міститься заява ОСОБА_3 від 25 листопада 2020 року про застосування позовної давності у справі 444/2121/19 (а. с. 168, Том 1), заява про застосування позовної давності від 25 червня 2021 року (а. с. 125 - 127, Том 2) та у поданому до Сихівського районного суду м. Львова відзиві на позовну заяву (а. с. 24 - 31, Том 3).

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 лютого 2023 року в частині задоволених позо вони х вимог, пред`явлених до ОСОБА_3 про стягнення на користь ОСОБА_5 20 450 доларів США, отриманих як аванс грошових коштів та 852, 18 доларів США як 3% річних за прострочення грошового зобов`язання та відмовити у позові повністю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 покликається на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позовні вимоги про стягнення із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 25 450,00 доларів США є позовними вимогами про застосування правових наслідків недійсності (нікчемності) правочину купівлі-продажу квартири, оскільки нікчемний правочин не може створювати будь яких правових наслідків.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 лютого 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 5000 доларів США скасувати.

19 липня 2023 року від представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 надійшли відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Вважає апеляційні скарги безпідставними, наведені в апеляційних скаргах твердження необгрунтованими. Просить апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 лютого 2023 року без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підтримання апеляційних скарг, думку представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 в заперечення апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом та матеріалами справи встановлено, що між позивачкою та відповідачем була домовленість про те, що позивачка має право проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 і дану квартиру вона має право викупити в розстрочку.

Така домовленість у позивача та відповідача була усною.

Як вбачається з розписки (т.1 а.с.4), ОСОБА_3 отримав від позивачки 1850 доларів США згідно усної угоди стосовно квартири по АДРЕСА_1 .

Згідно із розписки від 12.04.2017 (т.1 а.с.5), ОСОБА_3 отримав від позивачки 1300доларів США згідно усної угоди стосовно купівлі квартири по АДРЕСА_1 .

Відповідно до розписки від 16.12.2017 (т.1 а.с.6), ОСОБА_3 отримав від позивачки 2200 доларів США згідно усної угоди стосовно купівлі квартири по АДРЕСА_1 .

Згідно із розписки від 08.09.2016 (т.1 а.с.7), ОСОБА_3 отримав від позивачки 1500 доларів США згідно усної угоди стосовно купівлі квартири по АДРЕСА_1 .

Як вбачається з розписки від 28.05.2015 (т.1 а.с.8), ОСОБА_3 отримав від позивачки 3000 доларів США згідно усної угоди стосовно купівлі квартири по АДРЕСА_1 .

Відповідно до розписки від 18.11.2014 (т.1 а.с.9), ОСОБА_1 отримала від позивачки 5000 доларів США згідно усної угоди стосовно купівлі квартири по АДРЕСА_1 .

Згідно із розписки від 09.12.2014 (т.1 а.с.10), ОСОБА_3 отримав від позивачки 5000 доларів США згідно усної угоди стосовно купівлі квартири по АДРЕСА_1 .

Відповідно до розписки від 18.09.2015 (т.1 а.с.11), ОСОБА_3 отримав від позивачки 3000 доларів США згідно усної угоди стосовно купівлі квартири по АДРЕСА_1 .

Згідно із розписки від 31.03.2016 (т.1 а.с.12), ОСОБА_3 отримав від позивачки 2600 доларів США згідно усної угоди стосовно купівлі квартири по АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума є авансом, який підлягає поверненню.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції правильними та такими, що відповідають нормам матеріального права, а саме положенням статей 570, 571, 546, 548, 635, 657 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума є авансом, який підлягає поверненню, а не завдатком.

При ухваленні рішення судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13, від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц та від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, належні докази виконання відповідачами свого зобов`язання перед позивачкою відсутні, а відтак підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 20450 доларів США, отриманих як аванс грошових коштів та підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 5000 доларів США, отриманих як аванс грошових коштів

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від про-строченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи №444/2121/19 позовну заяву із вимогою повернути позивачці грошові кошти, отримані як аванс, відповідач по справі ОСОБА_3 отримав 18.10.2019 року, що підтверджується поштовим відправленням (Том 1 а.с.36).

Тому, з урахуванням вищезазначених вимог ч.2 ст,530 ЦК України, останнім днем для добровільного виконання ОСОБА_3 зобов`язання щодо повернення вище-вказаних грошей слід вважати 25 жовтня 2019 року.

Відтак, розрахунок 3% річних на підставі частини 2 ст.625 ЦК України мас визначатись за період з 26 жовтня 2019 року по 15 лютого 2021 року у розмірі 852.18 доларів США.

Розрахунок здійснюється за формулою: Сума 3% річних = С х 3 х Д : 365 : 100, де С- сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

3 26.10.2019 р. по 26.10.2020р. 365 днів прострочення.

З 27.10.2020р. по 15.02.2021р. 142 днів прострочення.

Всього період прострочення грошового зобов`язання 507 днів.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що 852,18 доларів США - сума 3% річних, яка підлягає: стягненню з відповідача ОСОБА_3 .

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , про те, що надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами спору, районний суд в оскаржуваному рішенні фактично звузив предмет доказування усправі до визначення правової природи коштів, що були одержані відповідачами згідно з розписками, а саме чи є ці кошти завдатком, чи авансом, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише у випадку наявності зобовязання, яке б мало випливати із договору, укладеного між сторонами.

З огляду на те, що договір купівлі-продажу квартири, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що передані позивачкою кошти є авансом, а не завдатком.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 в усній формі був укладений між ОСОБА_3 та третьою особою - ОСОБА_8 , який здійснював грошові перекази з-за кордону на ім`я ОСОБА_9 , яка лише їх передавала ОСОБА_3 як часткову оплату за придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , так як будь яких доказів, які б свідчили про укладення правочину між позивачкою та третьою особою матеріали справи не містять і відповідач їх не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідач повинен був довести ті обставини, на які б він посилався, як на підставу своїх заперечень.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 367/836/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені постанови прийняті за інших фактичних обставин справ, відповідно до яких судами було застосувати наслідки нікчемності правочину, натомість в даній справі письмового договору, стосовно якого можна застосувати наслідки нікчемності правочину між сторонами не було укладено.

Посилання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 261 ЦК України щодо обчислення строків позовної давності, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, прийшов до висновку, з яким погоджується колегія суддів, що згідно із долучених до справи розписок відповідачів по справі про отримання авансових грошових коштів, у цих розписках строк виконання не визначений, а приймаючи до уваги, що відповідач ОСОБА_3 на час отримання ним коштів не був власником квартири АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу не укладався і конкретний строк за зобов`язаннями не визначався, а позивачка відмовилася від укладення договору у 2018 році, коли зрозуміла, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ввели її в оману, адже жодних дій спрямованих укладення договору купівлі-продажу відповідачами не вчинялось, і в майбутньому відповідачі не мали наміру на вчинення таких дій, то саме з цього часу слід обчислювати початок строку перебігу позовної давності, який згідно ч.5 ст.261 ЦК України, не є пропущеним.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційних скарг представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 лютого 2023 року залишити без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст ухвали складено 13 жовтня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.