Справа № 2-9731/10
Провадження № 4-с/522/28/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Ячменьової Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Фішер Ю.Є., Адабаш О.В., за участю зацікавлених осіб: Приватний виконавец виконавчого округу Одеської області Вельков Олег Віталійович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Публічне Акціонерне Товариство «УурСиббанк» на дії приватного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Фішер Ю.Є. , звернулась до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії приватного виконавця, в якій просила:

- Поновити строк на розгляд дійсної скарги;

- Постановити ухвалу, згідно якої визнати дію приватного виконавця Велькова О.В. по винесенню Постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.03.2020 року (ВП№61659874) неправомірною;

- Постановити ухвалу, згідно якої визнати дію приватного виконавця Велькова О.В. по винесенню Постанови про арешт коштів боржника від 08.11.2021 р. (ВП№61659874) неправомірною.

Скарга мотивовано тим, що ОСОБА_1 в грудні 2021 року дізналася, що її пенсійна картка заблокована, та вона не може користуватися пенсійним забезпеченням.

Встановлюючи причину блокування, ОСОБА_2 стало відомо, що вона є боржником в рамках виконавчого провадження, яке було відкрито ще в 2020 році, а в листопаді 2021 року, приватний виконавець наклав арешт на її кошти, які є єдиним засобом існування її пенсією.

Всі ці дії були зроблені на підставі того, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа № 2-9731/10за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

10 листопада 2010 року по цивільній справі за вищевказаним позовом Приморським районним судом м. Одеси було винесене заочне рішення, яким позовні вимоги банку були задоволені, стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №0 від 06 листопада 2007 року в сумі 404 342, 84 грн., судові витрати на ІТЗ судового процесу у розмірі 120, 00 грн., та державне мито в розмірі 1 700, 00 грн.

В 2013 році до суду надійшла заява представника ТОВ «Кей-Колект» про заміну у виконавчому провадженні по вищезазначеній цивільній справі сторони стягувача, яку він обґрунтовує тим, що між ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект» 12 грудня 2011 року був укладений договір факторингу № 1, за яким право вимоги кредитної заборгованості ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором відступлені ТОВ «Кей-Колект».

Відповідно до договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року та виписки з Додатку №1 до даного договору право вимоги кредитної заборгованості ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 06 листопада 2007 року відступлені ТОВ «Кей-Колект».

На підставі цього, 26.08.2014 року, Приморський районний суд міста Одеси (суддя Свячена Ю.Б.) постановив ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження.

Також заявниця та її представник звертають увагу на той факт, що в якості забезпечення кредитного зобов`язання ОСОБА_3 уклав договір іпотеки від 06.11.2007 року. Предметом цього договору є ізольована квартира під номером АДРЕСА_1 . Зазначена квартира вибула із володіння ОСОБА_3 в рахунок погашення кредиту згідно договору №0 від 06.11.2007 року. Цей факт відбувся ще у 2014 році. В дійсний час дійсне приміщення належить іншим особам, підтвердженням цього факту є інформація з єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Так, виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого листа №2-9731/10 від 28.02.2011 року. Виконавче провадження відкрито в 2020 році. Між наданням виконавчого листа та відкриттям виконавчого провадження пройшло 9 років.

Розмір боргу в Постанові про відкриття виконавчого провадження №61659874 від 26.03.2020 року встановлений у розміру 240138,52 грн.

Але згідно судового рішення по справі №2-9731/10 розмір боргу 404 342, 84 грн., судові витрати на ІТЗ судового процесу у розмірі 120, 00 грн., та державне мито в розмірі 1 700, 00 грн.

Та же сама інформація міститься у виконавчому листі.

Також, представник заявниці та заявниця стверджують та підкреслюють, що арешт в рамках виконавчого провадження був накладений на рахунок, який має статус пенсійного.

Таким чином, заявниця стверджує, що відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Вищезазначене кореспондується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 915/1000/18, викладеною у рішенні від 08.07.2020, яким зазначено: «5.15. Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому, саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України Про виконавче провадження повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України Про виконавче провадження».

Також, слід врахувати правову позицію, яка викладена Верховним Судом, а саме у своїй постанові від 17.01.2020 по справі №340/1018/19 Верховний Суд роз`яснив, що саме слід вважати рахунками зі спеціальним режимом. Верховним Судом було зроблено висновок, що рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Держбюджету, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби. До таких рахунків також належить й пенсійний.

Таким чином, дії приватного виконавця, а саме винесення Постанови про арешт коштів боржника від 08.11.2021 р. є протиправними, оскільки заробітна плата та інші цільові виплати пенсії, субсидії, стипендії мають статус рахунків зі спеціальним, тобто захищеним режимом, а отже охороняється від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

По аналогії, можливо говорить, що пенсія, як і заробітна плата в розумінні поняття «власності» є майном, на захист якого зокрема стає стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також, Конвенція містить тези, стосовно того, що Держава має як гарантувати та захищати законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю, так і захищати рахунки, де розміщуються соціальні виплати.

Представник заявниці заявила клопотання про витребування виконавчого провадження, яке не було надано на ухвалу суду.

Слід зазначити, що ухвала суду неодноразово направляли приватному виконавцю однак виконана не була.

Відзив на скаргу надав приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Вельков О.В. Інші особи відзив чи інші процесуальні документи, які містять їх позицію по справі не надавали.

Представник заявниці надав свої пояснення по суті справи, нових документів чи доказів для долучення до матеріалів справи, заяв та клопотань, які б мали суттєве значення у справі, до суду не надходило. У справі зібрано достатньо доказів, містяться достатні дані про права та взаємовідносини сторін.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків.

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Приморського районного суду міста Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

10 листопада 2010 року по цивільній справі за вищевказаним позовом Приморським районним судом м. Одеси було винесене заочне рішення, яким позовні вимоги банку були задоволені, стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №0 від 06 листопада 2007 року в сумі 404 342, 84 грн., судові витрати на ІТЗ судового процесу у розмірі 120, 00 грн., та державне мито в розмірі 1 700, 00 грн.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 24.08.2014 року була замінена сторона кредитору, а саме була замінена сторона стягувача у виконавчому провадженні з виконання заочного рішення Приморського районного суду м. Одеса від 10 листопада 2010 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №0 від 06 листопада 2007 року в сумі 404 342 (чотириста чотири тисячі триста сорок дві) грн. 84 коп., судових витрат на ІТЗ судового процесу у розмірі 120 (сто двадцять) грн., та державного мита в розмірі 1 700 (одна тисяча сімсот) грн., а саме замість ПАТ «УкрСиббанк» правонаступником - ТОВ «Кей-Колект» ().

В якості забезпечення кредитного зобов`язання ОСОБА_3 уклав договір іпотеки від 06.11.2007 року.

Предметом цього договору є ізольована квартира під номером АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира вибула із володіння ОСОБА_3 в рахунок погашення кредиту згідно договору №0 від 06.11.2007 року. Цей факт відбувся ще у 2014 році.

На данний час дійсне приміщення належить іншим особам, підтвердженням цього факту є інформація з єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Підставою звернення до суду є факт того, що дійсний розмір заборгованості сплачений та обов`язок боржника відсутній. Згідно Довідки про оціночну вартість об`єкту нерухомості від 06.02.2022 року вартість зазначеного об`єкту 907 279,30 грн.

Як бачимо з вищевикладеного, заборгованість у розмірі 404 342, 84 грн.,яка викладена у виконавчому листі №2-9731/10 від 28.02.2011 рокувиплачена, а саме зобов`язання припинено, але виконавчі дії продовжують виконувати в рамках цього виконавчого листа, чим порушують права та законі інтереси заявника.

20.03.2020 року приватним виконавцем Вельковим О.В. була винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження від 26.03.2020 року (ВП№61659874) на підставі виконавчого листа від 28.02.2011 року по справі №2-9731/10.

Також в рамках цього виконавчого провадження була винесена Постанова про арешт коштів боржника від 08.11.2021 р. (ВП№61659874).

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що слід задовольнить дійсну заяву.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятоюстатті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вимогами частини третьої статті12, частини першої статті81 ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина сьомастатті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини першоїстатті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 81 ЦПК Українизазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановленихЦПК України.

Статтею 89 ЦПК Українивстановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Згідно зі статтями 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Загальний порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначений в статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Так, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 вказала, що на відкритий у банку рахунок боржник отримує соціальні виплати, а саме - пенсію, яка є його єдиним джерелом доходу.

Частиною третьою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Відповідно до частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Пунктом 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)), передбачено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження 12-28гс20), а також постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 756/1927/16-ц(провадження № 61-10611св20) та від 24 лютого 2021 року у справі № 756/1927/15-ц (провадження № 61-14725св20).

Також, подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 642/6675/18 (провадження № 61-11118св19) та від 17 лютого 2021 року у справі № 161/8758/20 (провадження № 61-14919св20).

Також представник заявниці вказувала, що єдиним джерелом доходу заявниці є пенсія, а накладення арешту на вказані кошти поставило її у скрутне матеріальне становище.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями259, 261-263,268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Фішер Ю.Є., адвокат Адабаш О.В., за участю зацікавлених осіб: Приватний виконавец виконавчого округу Одеської області Вельков Олег Віталійович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Публічне Акціонерне Товариство «УкрСиббанк» на дії приватного виконавця.

Визнати дію приватного виконавця Велькова Олега віталійовича по винесеню Постанови про відкриття виконавчого провадження від 26 березня 2020 року (ВП№61659874) неправомірними.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Свячена Ю.Б.