ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9938/19
провадження № 2/753/6555/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2023 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Шаповалової К.В.,

за участю секретаря судового засідання Давидюк В.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

представників третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_4

Баховського М.М.

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду за адресою: м. Київ, вул. О. Кошиця, 5а заяву представника третьої особи ОСОБА_3 - адвоката Баховського Михайла Михайловича про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Київської міської ради, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Княже 14», про визнання незаконним пункту додатку до рішення Київської міської ради, визнання незаконним наказу про оформлення права власності, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежилі приміщення будинку,-

В С Т А Н О В И В:

16 травня 2019 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_7 до Київської міської ради, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Княже 14», про визнання незаконним пункту додатку до рішення Київської міської ради, визнання незаконним наказу про оформлення права власності, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежилі приміщення будинку.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 травня 2019 головуючим суддею було обрано Колесника О.М.

Ухвалою суду від 20 червня 2019 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 26 березня 2020 року на 09:15 год.

Ухвалою суду від 18 січня 2022 року провадження у справі було зупинено до закінчення шестимісячного строку з дня смерті позивача ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 19 вересня 2022 року провадження у справі було поновлено, залучено до участі у справі ОСОБА_6 , як правонаступника позивача ОСОБА_7 , та призначено справу до розгляду в підготовче засідання на 12 грудня 2022 року.

Ухвалою суду від 12 грудня 2022 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 28 лютого 2023 року на 16:00 год.

Ухвалою суду від 26 квітня 2023 року провадження у справі було закрито.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року було скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

01 серпня 2023 року дана справа надійшла до Дарницького районного суду м. Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2023 року справу передано в провадження судді Шаповалової К.В. Фактично справу було передано судді 11 серпня 2023 року.

Ухвалою суду від 16 серпня 2023 року прийняти справу № 753/9938/19 до провадження та вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче засідання на 12 жовтня 2023 року.

5 жовтня 2023 року до суду від представника ОСОБА_3 адвоката Баховського М.М. надійшла заява про закриття провадження у справі.

12 жовтня 2023 року від ОСОБА_3 надійшли додаткові письмові пояснення у справі.

У судовому засіданні 12 жовтня 2023 року представники ОСОБА_3 адвокат Баховський М.М. підтримав клопотання про закриття провадження у справі, вказав, що в частині вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежилі приміщення № І, 1, 2 (група приміщень № 90) відсутній предмет спору, оскільки вони заявлені щодо неіснуючого правовстановлюючого документу, а в частині вимог щодо визнання незаконним пункту 3 додатку до рішення КМР від 25 січня 2007 року № 16/667 «Про внесення змін до рішення Київради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 з питань формування комунальної власності м. Києва» та визнання незаконним наказу від 25 квітня 2007 року № 481-В Головного управління комунальної власності м. Києва «Про оформлення право власності на об`єкт нерухомого майна» справа має розглядатись за правилами адміністративної юрисдикції, оскільки у рамках цивільної юрисдикції не можуть досліджуватись та встановлюватись правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця, посадовця.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 підтримав клопотання адвоката, просив його задовольнити.

Представник відповідачів залишив вирішення питання на розсуд суду.

Представник позивача заперечила проти задоволення клопотання, вказала, що предмет спору між сторонами не відсутній, свідоцтво про право власності існує та не визнано недійсним, щодо належності перших двох вимог до юрисдикції адміністративних судів, вказала, що існує численна практика Великої Палати Верховного Суду щодо розмежування юрисдикції з приводу аналогічних позовів та вирішення вказаних питань відноситься саме до цивільної юрисдикції.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, суд приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження по справі, якщо відсутній предмет спору.

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання незаконним пункту 3 додатку до рішення КМР від 25 січня 2007 року № 16/667 «Про внесення змін до рішення Київради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 з питань формування комунальної власності м. Києва»; визнання незаконним наказу від 25 квітня 2007 року № 481-В Головного управління комунальної власності м. Києва «Про оформлення право власності на об`єкт нерухомого майна» та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежилі приміщення № І, 1, 2 (група приміщень № 90) загальною площею 26,70 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26.06.2019 у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зробила висновок, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Доводи представника третьої особи, що такий правовстановлюючий документ як свідоцтво про право власності, не існує, оскільки на його підставі був укладений договір купівлі-продажу нежилих приміщень № І, 1, 2 (група приміщень № 90) загальною площею 26,70 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не свідчить про наявність підстав для закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмету спору, а оцінка обрання позивачем належного та ефективного способу захисту порушених прав надається судом за результатами розгляду справи та під час ухвалення рішення у справі.

З огляду на викладене, підстави для закриття провадження у справі в частині вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежилі приміщення № І, 1, 2 (група приміщень № 90) у зв`язку з відсутністю предмету спору, відсутні, а тому клопотання в цій частині не підлягає задоволенню.

Щодо доводів клопотання про непідсудність розгляду у порядку цивільного судочинства вимог про визнання незаконним пункту 3 додатку до рішення КМР від 25 січня 2007 року № 16/667 «Про внесення змін до рішення Київради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 з питань формування комунальної власності м. Києва»; визнання незаконним наказу від 25 квітня 2007 року № 481-В Головного управління комунальної власності м. Києва «Про оформлення право власності на об`єкт нерухомого майна», суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 318 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

Частиною другою статті 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно зі статтею 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Стаття 59 цього Закону визначає, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно зі статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду та прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За визначенням пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала свою правову позицію щодо правил розмежування предметної юрисдикції, а також критеріїв, які при цьому потрібно враховувати.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, або їхніх службових чи посадових осіб є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі зазначених суб`єктів не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Отже, при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває чи втрачає речове право на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується права цивільного і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Підставою для звернення до суду з цим позовом стала незгода позивача із рішенням органу місцевого самоврядування щодо порядку оформлення права власності на допоміжні приміщення будинку, що є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку, що виключає розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Наявність відповідачів (суб`єктів владних повноважень) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

Аналогічна правова позиція викладене у постанові Великої палити Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 826/24892/15.

З огляду на викладене, клопотання представника третьої особи щодо закриття провадження у справі в частині вимог про визнання незаконним пункту 3 додатку до рішення КМР від 25 січня 2007 року № 16/667 «Про внесення змін до рішення Київради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 з питань формування комунальної власності м. Києва»; визнання незаконним наказу від 25 квітня 2007 року № 481-В Головного управління комунальної власності м. Києва «Про оформлення право власності на об`єкт нерухомого майна» не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 255, 256, 258, 260, 353 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

у задоволенні заяви представника третьої особи ОСОБА_3 - адвоката Баховського Михайла Михайловича про закриття провадження у цивільній справі № 753/9938/19 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її проголошення суддею.

Суддя Шаповалова К.В.