Справа № 127/4332/23
Провадження № 22-ц/801/1939/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 рокуСправа № 127/4332/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Національної поліції України, Вінницька обласна прокуратура,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Вінницької обласної прокуратури про зняття арешту з майна за апеляційною скаргою Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2023 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Гуменюка К.П., дата складення повного тексту рішення 16 травня 2023 року,

встановив:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Національної поліції України, Вінницької обласної прокуратури про зняття арешту з майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 січня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 1-146 належить 13/50 частки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 320069111 від 12 січня 2023 року ОСОБА_1 стало відомо, що на її майно зареєстровані обтяження у виді арешту нерухомого майна, а саме:

- відповідно до постанови б/н від 10 серпня 2005 року Головним слідчим управлінням МВС України м. Києва старшим слідчим в особливо важливих справах ГСУ МВС України Пліщук Л.I. накладено арешт на майно - 3/200 частини будинку розташованого в АДРЕСА_2 , належного обвинуваченому ОСОБА_2 в рамках кримінальної справи №04275093/24-221 для забезпечення можливого цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна;

- відповідно до постанови б/н від 14 серпня 2006 року старшого слідчого прокуратури Ленінського району м. Вінниці Горбатюка В.В. накладено арешт на квартиру обвинуваченого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінальної справи № 06270287 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, для забезпечення можливого цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна.

Так, вироком Апеляційного суду Вінницької області від 26 травня 2006 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366, 70 КК України до покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права займати матеріально-відповідальні посади на строк два роки. Відповідно до ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням; стягнуто з ОСОБА_2 судові витрати.

Крім того, вироком Апеляційного суду Вінницької області від 25 червня 2008 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення злочину, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 12 КК України до 13 років позбавлення волі; на підставі ст. 70 ч. 4 вирок апеляційного суду Вінницької області від 26 травня 2006 року відносно ОСОБА_2 допущено до самостійного виконання. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно за цивільним позовом ОСОБА_5 на користь останньої 14524 матеріальної шкоди та 1500 гривень за надання юридичної допомоги.

Успадковане ОСОБА_1 майно у частці 13/50 квартири АДРЕСА_3 , яка складає 3/200 частки житлового будинку під номером АДРЕСА_4 перейшло до неї у спадок за законом від батька ОСОБА_6 , 1938 року народження, якому воно належало на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 лютого 1995 року, зареєстрованому в КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 19 березня 1995 року, записаного в реєстрову книгу №229 за реєстровим №1024/19408.

Позивачка ОСОБА_1 та її батько, який виступав у спадкових правовідносинах - ОСОБА_6 , 1938 року народження, не були стороною (учасниками) вищевказаних кримінальних справ, а саме: № 06270287 та № 04275093/24-221.

Вважає, наявність арештів на 13/50 частки квартири АДРЕСА_1 , належних їй, є незаконним та грубо порушують майнові права.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом, в якому вона просила зняти арешт з 13/50 частки квартири під номером АДРЕСА_3 , яка складає 3/200 частки житлового будинку під номером АДРЕСА_4 , належної на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 січня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 1-146, накладений: постановою старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ МВС України Пліщук Л.І. від 10 серпня 2005 року в кримінальній справі №04275093/24-221, номер запису про обтяження 40122158 від 19 серпня 2005 року та постановою старшого слідчого прокуратури Ленінського району м. Вінниці Горбатюком В.В. від 14 серпня 2006 року в кримінальній справі № 06270287, номер запису про обтяження 40122225 від 28 серпня 2006 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до Національної поліції України, Вінницької обласної прокуратури про зняття арешту з майна задоволено.

Знято арешт з 13/50 частки квартири під номером АДРЕСА_1 , належної на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 січня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 1-146, накладений: постановою старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ МВС України Пліщук Л.І. від 10 серпня 2005 року в кримінальній справі № 04275093/24-221, номер запису про обтяження 40122158 від 19 серпня 2005 року та постановою старшого слідчого прокуратури Ленінського району м. Вінниці Горбатюка В.В. від 14 серпня 2006 року в кримінальній справі № 06270287, номер запису про обтяження 40122225 від 28 серпня 2006 року.

Частково не погоджуючись із вказаним рішенням суду Вінницька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просили оскаржуване рішення в частині зняття арешту з 13/50 частки квартири під номером АДРЕСА_5 , належної на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 січня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 1-146, накладеного постановою старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ МВС України Пліщук Л.І. від 10 серпня 2005 року в кримінальній справі № 04275093/24-221, номер запису про обтяження 40122158 від 19 серпня 2005 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції не встановив, чи залишається у власності ОСОБА_2 належна йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 лютого 1995 року, частка квартири АДРЕСА_6 у розмірі 3/200 будинку (або 13/50 квартири). Вважають, що Вінницька обласна прокуратура не є особою, в інтересах якої накладено арешт на майно, а тому вони не є належними відповідачами у справі. Позивачем не наведено відомості про виконання вироку в частині стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди на користь потерпілого. Крім того, не залучено до участі у справі потерпілого ОСОБА_5 . Вважають, що ОСОБА_7 є неналежним позивачем, оскільки оспорюваний арешт не поширюється на її частку.

26 вересня 2023 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Докійчук Н.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог. Зазначила, що запис про обтяження майна містить відомості про накладення арешту на майно, яке їй належить та ніяким чином не стосується майна ОСОБА_2 , та не порушує прав потерпілих.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки Вінницька обласна прокуратура рішення суду першої інстанції оскаржує лише в частині зняття арешту з 13/50 частки квартири під номером АДРЕСА_5 , належної на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 січня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 1-146, накладеного постановою старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ МВС України Пліщук Л.І. від 10 серпня 2005 року в кримінальній справі № 04275093/24-221, номер запису про обтяження 40122158 від 19 серпня 2005 року, тому в іншій частині рішення суду в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що постановою про накладення арешту на майно старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ МВС України Пліщук Л.І. від 10 серпня 2005 року, в рамках кримінальної справи № 04275093/24-221, накладено арешт на майно - 3/200 частини будинку, розташованого в АДРЕСА_2 , належного обвинуваченому ОСОБА_2 (а.с. 12).

Постановою старшого слідчого прокуратури Ленінського р-ну м. Вінниці Горбатюка В.В. від 14 серпня 2006 року, накладено арешт на квартиру обвинуваченого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Вироком Апеляційного суду Вінницької області від 26 травня 2006 року, ОСОБА_2 визнано винним та призначено покарання за ч. 3 ст. 191 КК, ч. 2 ст. 28, ч.2 ст. 366 КК (а.с. 14-27).

Вироком апеляційного суду Вінницької області від 25 червня 2008 року, ОСОБА_2 засуджено за ст. 115 ч. 2 п. 12 КК України до 13 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч. 4 КК України вирок апеляційного суду Вінницької області від 26 травня 2006 року відносно ОСОБА_2 підлягає самостійному виконанню (а.с. 28-31).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 січня 2014 року, виданим державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Шарко О.В., що на підставі заповіту, посвідченого Лукашенком В.Б., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 12 червня 2012 року, зареєстрованого у реєстрі за № 4156, спадкоємицею зазначеного в заповіті майна ОСОБА_6 , 1938 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочка ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 13/50 частки квартири під номером АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Право власності на вищевказане майно було зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 16303343 від 17 січня 2014 року (а.с. 11).

Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 320069111 від 12 січня 2023 року, а саме, з актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень, що на майно ОСОБА_1 зареєстровані наступні обтяження:

- номер запису про обтяження: 40122158 від 19 серпня 2005 року, на підставі постанови б/н від 10 серпня 2005 року, видавник: Головне слідче управління МВС України м. Києва; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 56155677 від 15 січня 2021 року, Виконавчий комітет Вінницької міської ради; вид обтяження: арешт нерухомого майна, відомості про реєстрацію до 01 січня 2013 року: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 2307009 від 19 серпня 2005 року, реєстратор Перша вінницька державна нотаріальна контора, Вінницький міський нотаріальний округ;

- номер запису про обтяження: 40122225 від 28 серпня 2006 року, на підставі постанови б/н від 14 серпня 2006 року, видавник: старший слідчий прокуратури Ленінського району м. Вінниці Горбатюк В.В., підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 56155677 від 15 січня 2021 року, Виконавчий комітет Вінницької міської ради; вид обтяження: арешт нерухомого майна, відомості про реєстрацію до 01 січня 2013 року: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 3652518 від 28 серпня 2006 року, реєстратор Вінницька філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (а.с. 7-8).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відповідно до ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) виклала висновок про те, що … [вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції].

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Усунення помилки щодо накладення арешту на квартиру, яка не належить засудженому, а позивачу у справі, унеможливлено.

Відтак, з огляду на вищевикладені обставини, встановивши, що успадковане ОСОБА_1 майно у частці 13/50 квартири АДРЕСА_3 , яка складає 3/200 частки житлового будинку під номером АДРЕСА_4 перейшло до неї у спадок за законом від батька ОСОБА_6 , 1938 року народження, якому воно належало на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 лютого 1995 року, а також, що позивач ОСОБА_1 та її батько ОСОБА_6 не були стороною (учасниками) вищевказаних кримінальних справ, а саме: № 06270287 та № 04275093/24-221, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки зворотне обмежуватиме її права, як власника нерухомого майна, внаслідок чого вона буде позбавлена можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд попередньої інстанції не встановив, чи залишається у власності ОСОБА_2 належна йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 лютого 1995 року, частка квартири АДРЕСА_6 у розмірі 3/200 будинку (або 13/50 квартири), позивачем не наведено відомості про виконання вироку в частині стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди на користь потерпілого, ОСОБА_7 є неналежним позивачем, не заслуговують на увагу, оскільки вказані доводи не спростовують встановлених обставин, щодо наявності арешту на майно позивача, яка не була стороною (учасником) кримінального провадження, в межах якого було накладено такий арешт.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що Вінницька обласна прокуратура не є особою, в інтересах якої накладено арешт на майно, а тому вони не є належними відповідачами у справі, а також, що позивачем не було залучено до участі у справі потерпілого ОСОБА_5 , не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як слідує із постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання щодо відповідної участі у справі відповідного територіального органу Державної фіскальної служби України.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 299/2931/17 (провадження № 61-35013св18) також вказано, що «позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України».

З системного аналізу вказаних норм, вбачається, що до участі у справі залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України, у випадку коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави.

Таким чином, оскільки арешт на 13/50 частки квартири АДРЕСА_1 , що успадкована та знаходиться у власності позивача ОСОБА_1 після смерті її батька ОСОБА_6 , які в свою чергу не були стороною (учасниками) кримінального провадження, накладений помилково, тому права держави в особі Державної фіскальної служби України не можуть бути порушені, оскільки конфіскація чи стягнення вищезазначеної частини квартири в дохід держави не могло б бути реалізоване, тим самим задоволення вказаних позовних вимог не змінить обсяг майна, яке може бути звернуте в дохід держави.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що належним відповідачем у вказаній справі є відповідний орган Державної фіскальної служби є неспроможним.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.Б. Сало