ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/770/23 Доповідач - Гірський Б.О.
Категорія - 308010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Бершадська Г. В., Костів О. З.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

сторін, представника позивача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/10563/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2023 року, ухваленого суддею Братасюком В.М., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування вимог зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.10.2021 року, яке залишено постановою Тернопільського апеляційного суду від 08.06.2023 р. без змін, йому усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 надати йому безперешкодний доступ і ключі до вказаної квартири.

29.06.2022 року державним виконавцем було закінчено виконавче провадження з виконання вказаного рішення суду, проте перешкоди у користуванні квартирою йому і надалі чиняться.

У зв`язку з наведеним просив суд вселити його до квартири АДРЕСА_1 , в яку його не впускає для проживання після розлучення колишня дружина.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2023 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 992, 40 гривень судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що квартира в яку хоче вселитись позивач йому не належить. Вважає, що вона та їх з позивачем діти (два сини) є власниками вказаної квартири згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності припиняється з моменту внесення до відповідного запису до державного реєстру, а такий запис не вчинено.

Вказує, що ОСОБА_2 відмовляється реєструвати припинення права власності на квартиру згідно судового рішення, оскільки чітко висловлював їй таке бажання та пропонував домовитись. Так як позивач в судовому порядку відмовився від права на своє майно, а саме частку у квартирі, то втратив право користування таким майном у відповідності до вимог ст.399 ЦК України.

Суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що позивач більше двох років не проживає у вказаній квартирі, в ній не зареєстрований та не сплачує за комунальні послуги.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 добровільно обрав своїм місцем проживання с.Соборне Тернопільського району.

Зазначає, що уже існує рішення суду в справі №607/15918/21 зі спору між тими ж сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Вважає, що позивач мав звернутись в суд із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду, а не з позовною заявою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, чим порушує його права та інтереси. В апеляційній скарзі відповідачка вкотре підтверджує той факт, що не буде виконувати судове рішення.

Вказує, що суд першої інстанції правильно застосував нормативно-правові акти у своєму рішенні. ОСОБА_1 безпідставно вважає себе та синів власниками квартири, оскільки існує чинне рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01.12.2021 р., яким визнано недійсним свідоцтво про право власності на зазначену квартиру, визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна і частини трикімнатної квартири, а також припинено речові права ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Звертає увагу на те, що він не відмовлявся від свого права власності на частку у квартирі, а лише хотів скасувати документи (про приватизацію квартири), які були видані у невстановленому законом порядку, оскільки із заявою про приватизацію житла він не звертався.

Щодо посилань апелянта на те, що ОСОБА_2 понад два роки не проживає в даній квартирі, то вони не заслуговують на увагу, оскільки він не проживає там не з власної волі, а з тих підстав, що відповідачка чинить йому перешкоди в користуванні квартирою.

Що стосується зняття ОСОБА_2 із реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 , то вважає таку незаконною, оскільки заява була подана ОСОБА_1 , особою, яка на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.12.2021 р. не є власником квартири.

Зазначає, що оскаржив постанову про закінчення виконавчого провадження в порядку виконання судового рішення. Такі постанови неодноразово скасовувались, проте це не давало жодного результату, оскільки відповідачка категорично відмовляється виконувати судове рішення.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказує, що поданий ОСОБА_2 відзив не містить обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.

ОСОБА_2 та його представник - адвокат Самуляк М.Ю. апеляційну скаргу не визнали, посилаючись на її необґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2 ст.367 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що з 1995 року сторони у справі проживали і були зареєстровані в комунальній квартирі АДРЕСА_1 . Наймачем квартири значився ОСОБА_2 . Разом із ними в квартирі проживали діти: ОСОБА_3 , 1987 р.н. та ОСОБА_4 , 1993 р.н.

Вподальшому дана квартира була приватизована і її власниками в рівних частках (по 1/4) стали: позивач ОСОБА_2 та члени його сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Після розірвання у 2018 році шлюбу між сторонами та поділу майна подружжя, на підставі затвердженої судом 3 жовтня 2018 року мирової угоди, на виконання судового рішення частка ОСОБА_2 була відчужена в грудні 2019 року з електронних торгів і її власником стала відповідачка ОСОБА_1 , як переможець торгів.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01 грудня 2021 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року, позов ОСОБА_2 до ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», Тернопільської міської ради, відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ), державного підприємства «Сетам», ТзОВ «Коменерго Тернопіль 3», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання торгів недійсними, припинення речових прав задоволено.

Визнано недійсним розпорядження органу приватизації №47542 від 21 травня 2018 року, видане міським бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради, а також свідоцтво про право власності на житло, видане Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 21.05.2018 року про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна - 1/4 частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 , результати яких оформлені протоколом №454113 проведення електронних торгів від 17 грудня 2019 року, реєстраційний номер лота 392289.

Припинено речове право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно вказана квартира повернулась у комунальну власність Тернопільської міської ради.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 27 жовтня 2021 року, яке постановою Тернопільського апеляційного суду від 05 травня 2022 року залишено без змін, позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунено ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а саме: зобов`язано ОСОБА_1 надати безперешкодний доступ та ключі до вказаної квартири.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 , зареєстрований у спірній квартирі разом з колишньою дружиною - ОСОБА_1 та синами - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тому має право користування спірним житлом, однак ОСОБА_1 чинить йому перешкоди, а саме не впускає до вказаної квартири. За даним фактом ОСОБА_2 двічі звертався до правоохоронних органів.

На виконання даного судового рішення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 19 травня 2022 року було видано виконавчий лист №607/15918/21.

24.05.2022 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надіслано виклик ОСОБА_1 , на який остання не з`явилась.

01.06.2022 року державним виконавцем надіслано вимогу боржнику з метою перевірки виконання такого рішення суду.

07.06.2022 року та 22.06.2022 року державним виконавцем було здійснено виходи за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що боржником рішення суду не виконано, про що складено акт державного виконавця.

08.06.2022 року державним виконавцем, у зв`язку із невиконанням без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, винесено постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу - 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлено новий

строк виконання.

29.06.2022 року державним виконавцем закінчено виконавче провадження №69084507 та вчинено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

У внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України стосовно ОСОБА_1 відмовлено.

27.09.2022 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №607/15918/21, виданого 19.05.2022 р. Тернопільським міськрайонним судом.

02.11.2022 року державним виконавцем надіслано вимогу боржнику з метою перевірки виконання рішення суду.

07.11.2022 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що боржником рішення суду не виконано, про що складено акт державного виконавця. Також державним виконавцем у дверях боржника залишено виклик фізичної особи, на який ОСОБА_1 не з`явилась.

14.12.2022 року державним виконавцем надіслано вимогу на місце роботи боржника: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з метою: довести до відома працівнику ОСОБА_1 резолютивну частину рішення суду №607/15918/21.

17 січня 2023 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено, що боржником рішення суду не виконано, про що складено акт державного виконавця. Також державним виконавцем залишено виклик боржнику - фізичній особі, на який боржник не з?явилась.

З повідомлення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 18 січня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 09 січня 2023 року доведено до відома вимогу виконавця №93370 від 14 грудня 2022 року.

14 лютого 2023 року державним виконавцем повторно здійснено повідомлення про в чинення кримінального правопорушення.

17.02.2023 року старшим державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №607/15918/21.

З наявного в матеріалах справи Витягу з будинкової книги вбачається, що 20 квітня 2023 року ( під час розгляду судової справи) ОСОБА_2 було знято з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 .

В суді апеляційної інстанції з пояснень сторін вбачається, що зняття з реєстрації проведено за заявою ОСОБА_1 , в порядку визначеному Законом України "Про надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання", як співвласником квартири, згідно незмінених (без урахування чинного судового рішення) відомостей які значаться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З пояснень відповідачки ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції також вбачається, що вона не погоджується з проживанням позивача у даній квартирі, оскільки вважає, що до даного житла він не має будь-яких законних прав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з преюдиційності судових рішень та встановлення факту здійснення відповідачкою перешкод позивачу в користуванні квартирою.

Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом встановлено фактичні обставини справи та дано їм належну правову оцінку.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано.

ОСОБА_2 (чоловік) разом із членами сім`ї (дружиною ОСОБА_1 та синами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) користувались спірною квартирою, проживали в ній та були в ній зареєстровані.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01 грудня 2021 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним розпорядження органу приватизації міського бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради та свідоцтво про право власності на спірну квартиру, а також припинено речове право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на неї.

Відповідно дана квартира повернулася у комунальну власність Тернопільської міської ради, а позивач ОСОБА_2 як наймач даного житлового приміщення має право на вселення та проживання в ньому, відповідно до вимог статей 58, 61, 64 ЖК України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання про те, що у разі відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про вселення наслідком стане позбавлення останнього права на житло та, фактично виселення.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги факт зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання, оскільки ОСОБА_1 на момент звернення із заявою про зняття особи із зареєстрованого місця проживання не була власником квартири, в силу чинного судового рішення, а тому не могла звертатись із такою заявою.

Крім того, суд першої інстанції, врахувавши баланс інтересів обох сторін, встановивши, що позивач не проживає у квартирі з тих підстав, що відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, зробив правильний висновок, що вимоги ОСОБА_2 про вселення підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування в межах вимог, заявлених у апеляційній скарзі.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, слід покласти на відповідача, в межах сум ним понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2023 року - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на ОСОБА_1 , в межах сум нею понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2023 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Бершадська Г.В.