Справа № 697/1593/22
Провадження № 2/697/85/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2023 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді - Колісник Л.О.,

за участю секретаря судових засідань - Веремієнко А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Каневі Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спільне майно подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спільне майно подружжя та просить визнати будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини будинку з надвірними спорудами, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частини будинку з надвірними спорудами, покласти на відповідача судові витрати.

В обгрунтування позову зазначив, що з відповідачем уклали шлюб 28.10.2006. За час шлюбу на підставі купівлі-продажу сторони придбали будинок, право власності на який зареєстровано на відповідача. Будинок придбали за спільні кошти подружжя та особисті кошти позивача, які він отримав як орендну плату за власну земельну ділянку за 2022-2025 роки. Згоди щодо поділу спільного майна між позивачем та відповідачем не досягнуто, тому позивач вважає, що необхідно визнати право власності на це майно з розрахунку 3/4 частини за позивачем, 1/4 частини за відповідачем.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19.10.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15.11.2022 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Суду пояснив, що вони з позивачем, перебуваючи у шлюбі 16 років, купили будинок за 5 тисяч доларів США, що на той час становило 120 тисяч гривень. Кошти на купівлю цього будинку він отримав як орендну плату за 4 роки наперед своєї земельної ділянки, яку разом із братом отримав у спадок. Половину грошей від вартості будинку йому позичив його брат, якому він, ОСОБА_1 , тепер має повертати позику протягом 4 чи 5 років, будинок зареєстрували на дружину, але грошей вона не давала.

Представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити, суду пояснив, що кошти, за які сторони придбали будинок, належали особисто позивачу, тому необхідно визнати будинок спільною сумісною власністю подружжя, та визнати право власності на 3/4 частини цього будинку за позивачем.

Відповідач у судовому засіданні позов визнала частково, суду пояснила, що вони з позивачем від шлюбу мають двох дітей, одна дитина проживає з позивачем, а інша з нею. У шлюбі вони купили будинок за 5000 доларів США. Будинок був у занедбаному стані, тому після його придбання вони разом робили ремонт. Вона не заперечує, що це спільне майно подружжя, але воно має ділитися наполовину, тому позов визнає на 1/2 частину житлового будинку зі спорудами.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що він є рідним братом позивача. Він із позивачем отримали у спадок земельну ділянку, яку орендує місцевий фермер. Коли позивач і відповідач купували будинок, вони у 2021 році взяли у фермера наперед гроші за 2022-2025 роки, які він дав в доларах, а саме: 5000 доларів США. Половину від цієї суми, яка належала, йому, ОСОБА_4 , він позичив брату для купівлі будинку. Розписку про позику не оформляли. Під час купівлі-продажу будинку та передачі грошей за нього він, свідок, не був присутній.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 28.10.2006, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Висунської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області 28.10.2006 (а.с.12).

Від шлюбу сторони також мають спільних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серія НОМЕР_2 та серія НОМЕР_3 (а.с.13, 14).

Сторонами (подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ) у шлюбі був придбаний житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 14.12.2021, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблиною С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2692 (а.с.15-18).

Вказаний будинок з надвірними будівлями зареєстрований за відповідачем, що вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер витягу 290226784, дата реєстрації 14.12.2021, номер запису 45650929) (а.с.19-20).

Угоди про добровільний поділ будинку з надвірними спорудами, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, а тому позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісні власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 Цивільного кодексу України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц.

Оцінюючи аргументи позивача щодо наявності підстав для визнання за ним 3/4 частки у спільному майні подружжя, суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Конструкція норми ст. 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Копія розписки, підписаної ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про отримання ними коштів як орендної плати за земельну ділянку не є належним доказом, що спірне майно, набуте сторонами за час шлюбу, придбане за кошти, які належали особисто позивачу.

Оскільки в судовому засіданні не встановлено та доказами не доведено використання особистих коштів позивача при оплаті вартості спірного будинку, а тому і наявності обставин, передбачених п.3 ч.1 ст. 57 чи ч.ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, суд відхиляє доводи позивача щодо наявності підстав для відступу від принципу рівності часток у спільному майні подружжя.

Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом визнання за кожним із подружжя права спільної часткової власності на 1/2 частину цього майна.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи викладене, суд вважає позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 30, 76-89, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спільне майно подружжя - задовольнити частково.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1100,41 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Повний текст рішення суду складено 02.10.2023.

Головуючий Л . О . Колісник