Справа № 758/7782/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Бублик А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 спадкоємцем якого був його син - ОСОБА_7 .

Після його смерті за заявою ОСОБА_8 від 26.04.13 була відкрита спадкова справа № 2/2013.

З заявою про прийняття спадщини також звернувся і син ОСОБА_6 - ОСОБА_7 .

Згідно із заявою ОСОБА_7 він прийняв все майно, яке залишилось після його батька ОСОБА_6 , серед якого були: квартира АДРЕСА_1 , земельна ділянка, площею 0,10 та в селі Веселинівка Варшавського району Київської області у садовому товаристві «Кожевник», автомобіль Ford «Fusion», державний номер НОМЕР_1 :.

Проте, свідоцтва про право на спадщину отримати так і не встиг, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

На момент відкриття спадщини ОСОБА_7 мав обов`язок перед ним на суму 170 000 доларів США. строк повернення яких був встановлений до 01.08.2013.

Про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 звернулися: його дружина - ОСОБА_9 , і ОСОБА_2 .

Ним до нотаріальної контори була подана вимога про обов`язок спадкодавця для вирішення питання щодо задоволення вимог в порядку ст. 1282 ЦК України.

Під час судових проваджень йому стало відомо про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 12.09.17.

Оскільки Перша Київська державна нотаріальна контора в час судових слухань за наявності вимоги кредитора спадкодавця не могла видати свідоцтво про право на спадщину - в Договорі дарування в якості підстави для реєстрації квартири за ОСОБА_2 зазначено рішення Подільського районного суду м. Києва від 16.05.17 у справі № 758/15458/15-ц.

Проте, він, як особа, на права якої впливає доля спадкового майна - навіть не був залучений до участі у будь-якій справі щодо визначення долі спадкового майна.

Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 не видавалося у зв`язку з наявністю у спадковій справі № 102/2014 вимоги кредитора спадкодавця та численних ухвал щодо судових проваджень за участю сторін спадкової справи.

Таким чином, сторонам договору дарування, укладеного під час судових проваджень у Подільському та Святошинському районних судах м. Києва, було відомо про судові провадження щодо даних спірних правовідносин.

Отже, внаслідок укладення договору дарування було свідомо створено ситуацію для унеможливлення подальшого виконання грошового зобов`язання перед ним, при цьому, обидві сторони договору усвідомлювали причини і наслідки його укладення.

Посилаючись на зазначені обставини та на те, що відповідачів не цікавив зміст договору дарування, а цікавило лише одне - перереєстрація майна з метою уникнення сплати боргу, просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 12.09.17 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 .

У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені в силу норм ст. 128 ЦПК України належним чином.

Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що 12.09.17 між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровуваний) було укладено договір дарування (а.с. 27 т. 1), відповідно до якого дарувальник безоплатно передає належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 у власність обдаровуваного, а обдаровуваний приймає у власність вказану квартиру.

Відповідно до п. 3 зазначеного договору дарування відчужувана квартира належить дарувальнику на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.11.16 (справа № 758/15458/15-ц), додаткового рішення Подільського районного суду м. Києва від 16.05.17, ухвали апеляційного суду м. Києва від 06.07.17, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно філією КП Київської обласної ради «Готово» м. Києва 12.07.17 № 21366351.

Крім того, як установлено судом, відповідно до змісту ухвали Київського апеляційного суду від 06.11.19 у справі № 758/15458/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , третя особа - автокооператив «Мрія», про визнання права власності та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, 13.06.19 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Подільського районного суду .м Києва від 22.11.16 та ухвалою Київського апеляційного суду від 23.09.19 відкрито провадження за його апеляційною скаргою (а.с. 79-80 т. 1).

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.05.20 справа № 758/15458/15-ц, яка наявна в загальному доступі в Єдиному реєстрі судових рішень, ухвалу Київського апеляційного суду від 11.12.19 залишено без змін.

Мотивуючи постанову Верховний Суд виходив з того, що обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.11.16 ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , спадкоємцями якого були його син ОСОБА_7 та ОСОБА_8 17.01.14 не отримавши свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_6 помер, але на момент відкриття спадщини батька ОСОБА_6 мав обов`язок перед ним, на суму 170 000,00 доларів США зі строком повернення до 01.08.13. Отже, на думку ОСОБА_1 , оскаржуваним рішенням порушено його право як потенційного імовірного власника квартири АДРЕСА_1 , яку він може отримати в рахунок погашення боргу. На його думку, рішення Подільського районного суду міста Києва від 22.11.16 фактично позбавило його можливості задовольнити свої вимоги кредитора за рахунок майна, яке складало спадкову масу.

Залишаючи в силі ухвалу Київського апеляційного суд від 11.12.19 Верховний Суд вказав на те, що, встановивши, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.11.16 було вирішено питання щодо визнання права власності на спірну квартиру та інше майно, яке належало ОСОБА_7 , у порядку спадкування ОСОБА_1 не входить до числа спадкоємців ОСОБА_7 , а відтак, рішення Подільського районного суду міста Києва від 22.11.16 жодним чином не стосується його прав, інтересів та обов`язків в контексті порушення його права як кредитора спадкодавця, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.11.16.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова) правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України).

Обґрунтовуючи позов, позивач вказував на те, що укладаючи зазначений договір дарування його сторони мали на меті перереєстрацію майна з метою уникнення від сплати боргу спадкодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У порушення зазначених вимог ЦПК України у позові позивачем не вказано, які вимоги, встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України були порушені сторонами договору дарування в момент його вчинення, які права та інтереси позивача були порушені, оспорюваним договором дарування.

До того ж, в силу норм ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Ураховуючи те, що на виконання оспорюваного договору було передано зазначене у ньому майно обдаровуваній особі та за ним зареєстровано право власності на квартиру, а тому оспорюваний договір дарування не може бути кваліфікований як такий, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Доказів того, що оспорюваний договір на момент його укладення суперечив вимогам чинного законодавства позивачем суду не надано.

Не надано суду і доказів того, що на момент укладення оспорюваного правочину існувало рішення суду про стягнення боргу з відповідачів на користь позивача шляхом звернення стягнення на квартиру, яка є предметом оспорюваного договору дарування.

Виходячи з наведеного та враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину договір дарування за формою і змістом відповідав вимогам чинного законодавства, доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір на момент його укладення суперечив вимогам чинного законодавства позивачем суду не надано, як і не наданого доказів того, що метою його укладення було ухилення відповідачів від сплати боргу перед позивачем, а тому правових підстав для задоволення позову та визнання дарування квартири недійсним немає.

Оскільки позов в частині визнання оспорюваного договору дарування задоволенню не підлягає, не підлягає і задоволенню вимога про скасування державної реєстрації права власності, зареєстрованого на квартиру за вказаним договором за ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 128, 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 234, 362, 717, 719 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків, НОМЕР_4 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. С. Захарчук