Справа № 206/1007/22
Провадження № 2/206/31/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2023 Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Поштаренко О.В.

за участю секретаря Ляшко Б.В.

представник позивача ОСОБА_1 представник відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро в режимі відеоконференціїї цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, набуття майна у спільну сумісну власність та визнання права власності на 1/2 частини,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Як встановлено з уточненої позовної заяви, ОСОБА_3 починаючи з 02 серпня 1997 року почала проживати разом однією сім`єю з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . У 1999 році вони переїхали до гуртожитку Придніпровського енергобудівного технікуму за адресою: АДРЕСА_2 , де проживали до 2003 року. 15.02.2000, за спільні кошти вони з ОСОБА_6 придбали житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та розпочали там ремонт. 26.09.2003 Позивачка з ОСОБА_6 нарешті оформили свої тривалі стосунки та зареєстрували шлюб. І вже узимку 2003 року переїхали до їх житлового будинку, проте, ремонт будинку продовжувався ще багато років. Улітку 2021 року її чоловік, ОСОБА_6 переніс інсульт та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після його смерті його дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_7 від попереднього шлюбу, які є відповідачами по даній справі, повідомили позивачку про необхідність виселення в зв`язку з тим, що вони є спадкоємцями після смерті батька і житловий будинок належав виключно йому. Проте, з даною позицією ОСОБА_3 не згодна, так як спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_3 вони з чоловіком придбавали за спільні кошти. Таким чином, спірне майно належить ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності разом із моїм чоловіком. Починаючи з 1997 року ОСОБА_3 з ОСОБА_6 проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, та саме за спільні кошти придбали спірний житловий будинок.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ "Про власність" (далі - Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу Української PCP (далі - ЦК У PCP) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Зазначену Правову позиція висловила Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в Постанові від 11.03.2015 року у справі №6- 211 цс 14 з посиланням на правові висновки, що викладені в судових рішеннях від 24 липня 2013 року у справі № 6-19562св13, від 18 березня 2013 року у справі № 6-44349св12, від 29 лютого 2012 року у справі № 6-250св12.

Таким чином, що за умови відсутності між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 письмової угоди про іншу долю спільного майна, набутого під час спільного проживання, спірне майно - житловий будинок АДРЕСА_3 є їх спільною сумісною власністю та належало їм на рівних правах (у рівних частках). Враховуючи викладене, просила суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (до укладення шлюбу - ОСОБА_8 ), починаючи з 1997 року, а набутий під час спільного проживання житловий будинок АДРЕСА_3 - спільною сумісною власністю та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 67-69).

Заперечуючи проти заявлених вимог, представником відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , адвокатом Світликом О.М. подано відзив на позовну заяву (т.1 а.с.135-138) в якому зазначено, наступне. Твердження позивача в позовній заяві про ту обставину, що після смерті ОСОБА_6 відповідачі повідомили останній про необхідність виселення з будинку у зв`язку з тим, що вони є єдиними спадкоємцями після смерті батька, оскільки житловий будинок належав виключно йому не відповідає дійсності, оскільки відповідачі не заперечували проти продовження проживання позивачки у спірному будинку. Окрім того, ОСОБА_5 пропонувала позивачу разом звернутись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Відповідачі, вважають за необхідне зазначити, що їх батько ОСОБА_6 перед придбанням будинку за адресою: АДРЕСА_3 в той же день продав свою квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджує наявність у останнього грошових коштів на придбання будинку.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Враховуючи викладену позицію та позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 вважає, заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту введення спільного господарства, побуту та бюджету. Враховуючи вищевикладене, Відповідачі просили відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Також представником відповідачів адвокатом Світликом О.М. подано заперечення про долучення до матеріалів справи боргової розписки долученої представником позивача в якості доказу на підставі клопотання від 28.02.2023, оскільки позивач жодним чином не покликається на вказану розписку, як на підставу заявленого позову, також раніше вказаної розписки до матеріалів справи не долучалось. Належного обґрунтування про неможливість долучення вказаного доказу у встановлений ЦПК України строк з причин, що не залежала від сторони позивача не вказано. А відтак докази, не подані у встановлений законом або судом строку, до розгляду судом не приймаються. Враховуючи викладене заперечував проти долучення боргової розписки від 10.01.2000 в якості доказу та просив не враховувати її під час ухвалення рішення (т.1 а.с.144-145).

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, подала до канцелярії суду заяву в якій просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, за участю її представника, адвоката Клименка Н.Л. Щодо заявленого клопотання представника відповідачів ОСОБА_2 про здійснення її виклику для допиту в судовому засіданні зазначила, що всі обставини викладені в позовній заяві та не надає згоди для допиту її в якості свідка (т.1 а.с. 180).

Представник позивача адвоката Клименко Н.Л. в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, зазначила, що будинок позивачка та ОСОБА_6 купували за спільні кошти, вели господарство та мали спільний бюджет. Також зазначила, що під час здійснення правочину купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_3 , була присутня позивачка ОСОБА_3 та платила за будинок грошима, які зайняла у борг відповідно до розписки. Безпосередньо під час передачі грошей в кабінеті нотаріуса вона присутня не була. Їй було відомо про те, що ОСОБА_6 на підставі договору дарування подарував квартиру по АДРЕСА_5 . В зазначеній квартирі вони не жили, оскільки вона здавалася в оренду. Також зазначила, що нею тривалий час не надавалася розписка до суду, оскільки позивач у зв`язку із подіями в країні, а саме веденням воєнного часу постійно перекладала документу та не могла одразу її знайти.

Представник відповідачів адвокат Світлик О.М., який діє в інтересах відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволені в повному обсязі, оскільки посилання позивача та її представника у позовній заяві, а також досліджені під час судового розгляду докази надані позивачем на підтвердження обставин викладених у позові не доводять, що майно, а саме будинок за адресою: АДРЕСА_3 набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, оскільки було придбано внаслідок спільного введення спільного господарства, побуту та бюджету, а також праці.

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог у судове засіданні не з`явилася, про час, дату та місце судового засідання повідомлялася належним чином.

Судом заслухано вступне слово учасників справи, з`ясовано обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджено докази, якими вони обґрунтовуються, в тому числі допитано свідків, 09.10.2023 ухвалено рішення суду, про що складено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно з договором дарування від 15.02.2000, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І., ОСОБА_6 подарував ОСОБА_9 , яка прийняла у дар квартиру АДРЕСА_6 . Дар оцінений у 12246 гривень, зареєстровано в реєстрі за № 340 (т.1 а.с.170).

Відповідно до копії договору-купівлі продажу будинку серії АВІ № 679810 від 15.02.2000, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І., ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_10 , від імені якої діяла ОСОБА_11 по дорученню посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Камеко Т.П. у власність будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 44,0 кв.м. за грошові кошти у сумі 12132 грн. ( т. 1 а.с. 4-5).

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду з експлуатацією к плану будинку, встановлено, що будинок АДРЕСА_3 належав ОСОБА_10 , після укладання договору договору-купівлі продажу в цілому право власності перейшло до ОСОБА_6 (т.1 а.с. 6-10).

ОСОБА_6 та ОСОБА_12 уклали шлюб 26.09.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, про що зроблено актовий запис № 375. Прізвище після шлюбу дружини ОСОБА_13 (т. 1 а.с.11).

ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , виданого Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (т. 1 а.с. 12).

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі під № 66772210 від 08.10.2021 виданого Шостою Дніпровською державною нотаріальною конторою, встановлено, що до спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, тип реєстрації спадкова справа № 68439904 у спадковому реєстрі, спадкодавцем є ОСОБА_6 , дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 13).

Як вбачається з відповіді на запит № 3390/02-14 від 08.10.2021 складеної КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» під № 14435 від 27.10.2021, встановлено, що станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_3 , містяться відомості про право в цілому гр. ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 15.02.2000, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО, Румянцевою Л.І. за реєстром № 342, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДМР т записано в реєстрову книгу № 392 за реєстровим № 102. Відомості про накладення арешту та заборон відсутні (т.1 а.с. 14).

Звітом про незалежну оцінку майна ТОВ «С-ТИМАТИКА» від 01.02.2022 строк дії звіту 6 місяців від дати оцінки, встановлено, що середньо-ринкова вартість будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 44,0кв.м, складає 17696,00 грн. (т. 1 а.с.15-16).

На підставі ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.01.2023 витребувана з Шостої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 823/2021, яка заведена до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (т.1 а.с.84).

Із заявою про прийняття спадщини від 08.10.2023 до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася ОСОБА_3 , яка є жінкою спадкодавця, відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 (а.с. 93,98).

11.10.2021 із заявою про прийняття спадщини до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_6 , звернулася ОСОБА_7 , яка є донькою спадкодавця, відповідно до копії свідоцтва про народження виданого повторно серії НОМЕР_3 Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №2612 (а.с. 101-102).

Також 06.01.2022 із заявою про прийняття спадщини до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_6 , звернулася ОСОБА_4 (до зміни ПІБ 18.01.2000 ОСОБА_14 , свідоцтво про переміну прізвища імені по батькові серії НОМЕР_4 ), яка є донькою спадкодавця, згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , актовий запис №700 (а.с.104,224 та 224 на звороті).

На запит від 08.10.2021 № 3389/02-14 складений державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Т. Гайворонської надано відповідь департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надано відповідь від 18.10.2021 під № 14/-15914, що за наявними даними будинкової книги з питань реєстрації фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Склад зареєстрованих осіб на день смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) становить - 1 (одна) особа: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована з 08.12.2000 по теперішній час.

28.02.2023 представником позивача ОСОБА_1 до матеріалів справи долучено копію розсипки та в подальшому оглянутого в судовому засіданні її оригіналу, вбачається, що 10.01.2000 ОСОБА_15 (до одруження ОСОБА_8 ) отримала грошові кошти у ОСОБА_16 для придбання та ремонту житла у розмірі 10000 гривень, які зобов`язалась повернути на протязі трьох років. Також на вказаній розписці містяться відмітки з датою та підписом ОСОБА_16 про повернення ОСОБА_15 частинами грошових коштів (т.1 а.с.113).

З метою встановлення вищезазначених обставин в судових засіданнях були допитані свідки зі сторони позивача.

Так, свідок ОСОБА_17 , допитаний в судовому засіданні показав, що з позивачкою та її чоловіком він був знайомий. Відповідачів не знає. З ОСОБА_6 та ОСОБА_18 він познайомився коли його жінка продавала будинок, який належав її тітці ОСОБА_10 , а його сестра працювала разом з ОСОБА_18 на роботі. Вперше з ОСОБА_18 він побачився, коли вона прийшла дивитися будинок. Після чого, ОСОБА_19 та ОСОБА_20 приблизно в січні на початку лютого 2000 року придбали будинок. Він був присутній під час вчинення правочину. Його дружина продавала будинок на підставі довіреності. В день укладання угоди він був присутній із дружиною в кабінеті нотаріуса. Після підписання документів у нотаріуса ОСОБА_19 дала гроші його дружині після чого він переклав їх у свою барсетку. Гроші не перераховувалися. ОСОБА_6 він бачив один раз під час оформлення договору-купівлі продажу будинку у нотаріуса. Більше він з ним не спілкувався. Прізвище нотаріуса у якого здійснювалось переоформлення будинку можливо ОСОБА_21 , але точно не пам`ятає. Це був приватний нотаріус. За скільки коштів був проданий будинок не пам`ятає, мабуть за 4000 тисячі доларів США, але точно не пам`ятає. За купівлі будинку розраховувались в доларах США, він це пам`ятає, оскільки він купив після цього автівку також за долари США.

Допитний в судовому засіданні свідок ОСОБА_22 суду показав, що з померлим ОСОБА_6 та його дружиною ОСОБА_18 у неї були дружні відносини, вони були сусідами по АДРЕСА_7 , де мешкали в будинку на два господаря. З відповідачами не знайома. ОСОБА_20 та ОСОБА_23 проживали разом. В них були добрі відносини. Вона познайомилася з ОСОБА_20 в 1997 року. Будинок, де вони мешкали знаходився по АДРЕСА_7 , вони там проживали до 1999 року. ОСОБА_6 працював, а де саме, їй не відомо. ОСОБА_23 також працювала, начебто в санстанції. З ними також жила молодша дочка ОСОБА_24 , а потім приїхала старша - ОСОБА_25 . Вони постійно мешкали в цьому буднику на протязі двох років. Вони цей будинок знімали. Щодо придбання будинку по АДРЕСА_3 їй нічого не відомо. Зустрічалися вони іноді. Де вони жили потім, після переїзду їй не відомо. Під час однієї із зустріч вони їй казали, що купили будинок десь неподалеку. Дітей у них спільних не було. У ОСОБА_26 була своя донька, а в ОСОБА_20 - своя. Вони проживали спочатку втрьох, а потім четверо, коли приїхала ОСОБА_25 . Після їх переїзду вона з ними стосунки не підтримували. Про те, що ОСОБА_6 помер їй відомо. ОСОБА_6 працював, а де саме, мені не відомо. Інна також працювала, начебто в санстанції.

Свідок ОСОБА_27 допитаний в судовому засіданні суду показав, що знає сім`ю ОСОБА_13 , як добропорядну сім`ю. Він знайомий з ОСОБА_6 з 1986 року, вони працювали разом, були в гарних відносинах. ОСОБА_20 з ОСОБА_18 почали зустрічатися та проживати в 1997 році. Адреси їх місця мешкання не пам`ятає. Вони проживали в орендованому приблизно два роки з 1997 до 1999 року. Стару квартиру по АДРЕСА_5 комусь подарували. Свого житла у них не було. Вони знімали спочатку, потім проживали у гуртожитку, а потім купили будинок. Придбали будинок вони на початку ОСОБА_28 працювала в санстанції, а ОСОБА_20 працював електрогазозварником. Разом з ОСОБА_18 і ОСОБА_20 проживала одна дитина, це була дочка ОСОБА_26 . За які гроші було придбано будинок йому невідомо. У ОСОБА_20 від першого шлюбу було дві доньки.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_29 суду показав, що знайомий з ОСОБА_30 , вони сусіди. Відповідачів не знаю. В нього є будинок по АДРЕСА_3 в якому проживали батьки та квартира на АДРЕСА_1 . У 2006-2010 році батьки померли і він у будинку інколи не жив. ОСОБА_19 і ОСОБА_20 були його сусідами по АДРЕСА_3 . З ними я знайомий з моменту заселення в будинок по АДРЕСА_3 . Вони переїхали в будинок на початку 2000-х, спочатку вони робили там ремонт, а переїхали через декілька років. Одружилися вони приблизно в той час, коли переїхали до будинку. Коли одружилися точно я не пам`ятає. Будинок був куплений зі слів ОСОБА_20 за кошти тещі. ОСОБА_20 та ОСОБА_23 обидва працювали. У ОСОБА_26 є дочка і у ОСОБА_20 також є двоє доньок, одна проживала в Іспанії, а інша в росії. Спільних дітей в них не було. В цьому будинку ніхто з дітей не мешкав. До цього вони жили в Придніпровську в гуртожитку. Вони проживали в гуртожитку в той час, коли робили ремонт. Під час ремонту вони інколи ночували в цьому будинку, але не жили постійно. ОСОБА_6 придбав будинок в приблизно в 2003 році. Із сусідами він підтримував дружні стосунки, але спільні свята вони разом не проводили. ОСОБА_20 працював в ОСОБА_31 зварювальником. ОСОБА_23 працювала на санстанції. З дітей ОСОБА_20 ніхто не проживав в будинку, але інколи приїжджали. З ким проживали діти йому не відомо. Про те, що ОСОБА_20 помер йому відомо. Спочатку у нього був інсульт, а потім погіршення стану, його доглядала ОСОБА_23 .

Допитана в судовому засіданні за клопотанням представника позивача та представника відповідача свідок ОСОБА_32 суду показала, що є матір`ю ОСОБА_33 . В 1997 році її донька переїхала мешкати на ж/м Ігрень, де мешкали у орендованому будинку разом із її донькою та ОСОБА_6 . Жили вони у орендованому будинку приблизно рік, потім ОСОБА_23 отримала кімнату у гуртожитку та вони всі разом переїхали туди. Приблизно перед новим роком ОСОБА_23 та ОСОБА_20 попросили гроші у неї гроші в борг на купівлю будинку. Після цієї розмови вона порадилися із чоловіком та погодилися їм дати у борг 2000 доларів США, після нового року. ОСОБА_23 написали розписку, про те, що взяла гроші в борг, а потім у лютому місяці в 2000 році вони купили будинок і почали там робити ремонт. Вона працювала у 2000 році у всеукраїнській психіатрічній лікарні у буфеті, де працює і досі, її заробіток на той час складав до 200 гривень, у чоловіка був більший заробіток, але точно не знає. Чоловік підробляв, вони інколи торгували м`ясом, у них був пай і вони продавали зерно. Донці позичала гроші, а потім вони повернули ці 2000 доларів через декілька років. Повертали гривнями, в розписці також вказано, що донька брала гроші в гривнях. Донька могла дати їй більше грошей аніж в розписці у зв`язку зі зміною курсу. Гроші в борг вона надавала донці в доларах США, в розписці зазначили, що у гривні. За три роки курс долара змінювався, проте вона отримувала суму боргу від дочки у гривнях, донька повертала борг разом із ОСОБА_20 .

Свідок ОСОБА_34 в судовому засіданні показала, що не перебуває зі сторонами в родинних відносинах. З1999 року вони з ОСОБА_18 і її чоловіком знайомі. В 1999 році вона проживала у гуртожитку, її кімната та кімната ОСОБА_26 були поруч. В кімнаті мешкали ОСОБА_23 та ОСОБА_35 , донька ОСОБА_26 - ОСОБА_24 та донька ОСОБА_20 ОСОБА_25 . ОСОБА_23 та ОСОБА_20 вирішили придбати житло відразу як переїхали, а в 2000 році вони його придбали. Вони спілкувалися як сусіди. Всі відомості щодо порядку та факту придбання спірного домоволодіння їй відомі зі слів позивачки. Свідком даних обставин вона не була.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_36 суду показала, що працює на посаді чергової гуртожитку, родинних зв`язків зі сторонами по справі немає. В 1999 році до гуртожитку заселилася ОСОБА_23 зі своєю сім`єю, ОСОБА_20 та двома дівчатами ОСОБА_37 та ОСОБА_38 . Вони проживали в гуртожитку приблизно до 2002 року. Після чого ОСОБА_25 , яка є донькою ОСОБА_20 переїхала до іншої кімнати, декілька років там прожила та поїхала. ОСОБА_24 донька ОСОБА_26 проживала там постійно, а переїхала нещодавно. У ОСОБА_26 були гарні стосунки з усіма членами родини. Вони часто з нею бачились, після того, як ОСОБА_23 виїхала з гуртожитку. Бачила ОСОБА_39 та ОСОБА_20 у будівельному магазині, коли вони робили ремонт у своєму домі. Вона сприймала їх як чоловіка і жінку. Між ОСОБА_38 , ОСОБА_40 та ОСОБА_20 були гарні відносини. ОСОБА_23 та ОСОБА_20 переїхали з гуртожитку десь в 2004 році. Коли заселялися до гуртожитку приймала їх вона, до цього вони мешкали на ж/м Ігрень, їй про це відомо зі слів ОСОБА_26 . Ж/м Ігрень знаходиться в Самарському районі, це селище, ще не знає як його назвати. Чи було у ОСОБА_6 власне житло їй невідомо. Зі слів ОСОБА_26 та ОСОБА_20 їй стало відомо, що вони поїхали проживати у будинок. За які кошти було придбано будинок їй ця обставина не відома.

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

В підтвердження факту спільного набуття у власність спірного домоволодіння позивачем надано розписку складену 10.01.2000 між ОСОБА_16 та ОСОБА_15 (до одруження ОСОБА_8 ), відповідно до якої остання для придбання та ремонту житла отримала у борг грошові кошти у розмірі 10000 гривень, які зобов`язалась повернути на протязі 3 років (т 1 а.с. 113). Вказана розписка судом не приймаються до уваги, як така, що беззаперечно підтверджують факт спільного набуття у власність спірного домоволодіння, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положення ст. 81 ЦПК України відображають приватноправові засади змагальності цивільного процесу, відповідно до чого тягар доказування цілком покладається на сторін. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі. Поряд із цим, таке право сторони також має свої межі. Тоді, коли особа використовує свої процесуальні права у сфері доказування всупереч їх меті, діє недобросовісно (у тому числі, несвоєчасно розкриває докази, чим перешкоджає іншій стороні повноцінно організувати свій захист), то починає зачіпатися загальний публічно-правовий інтерес в ефективному відправленні правосуддя, що повинно мати наслідком відповідну реакцію суду.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частиною 4 ст. 83 ЦПК України встановлено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно з ч. 5 ст. 83 ЦПК України у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Крім того, ч. 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає обґрунтувала неможливість їх неподання у вказаний строк, з причин, що не залежали від неї. Як встановлено з позовної заяви від 31.03.2022 та уточненої позовної заяви від 09.12.2022, відповідно до якої викладені обставини щодо факту постійного поживання однією сім`єю та спільного набуття у власність спірного домоволодіння, позивач ОСОБА_15 не покликається на вказану боргову розписку як на підставу заявленого позову та не долучає її до позовної заяви в якості доказу. Вказану розписку представник позивача просить долучити до матеріалів справи у якості письмового доказу на підставі клопотання, лише 28.02.2023, проте належного обґрунтування про неможливість долучення вказаного доказу у встановлений ЦПК України строк з причин, що не залежала від сторони позивача не надано. В судовому засіданні на заперечення представника відповідачів, щодо долучення в якості доказу вказаної боргової розписки представник позивача зазначала, що нею тривалий час не надавалася боргова розписка до суду, оскільки позивач у зв`язку із подіями в країні, а саме веденням воєнного часу постійно перекладала документу та не могла одразу її знайти. За таких обставин, позивач не був позбавлений можливості надати суду усі наявні у нього докази як разом із поданням позовної заяви так і на стадії підготовчого провадження. Будь-яких заяв про неможливість подання вказаних доказів разом з позовом, а також під час підготовчого провадження по даній справі з об`єктивних причин від позивача не надходило. При цьому, суд враховує і тривалий за часом період від дня надходження позовної заяви до суду до дня початку розгляду справи по суті (десять місяців), протягом якого позивач не вжив будь-яких заходів для надання суду вказаних письмових доказів. Відтак, клопотання подано з порушенням встановленого порядку подання доказів в суді, оскільки надійшло до суду з пропуском строку для подачі доказів та за відсутності клопотання про його поновлення і обгрунтування неможливості подання доказів у встановлений законом строк з причин незалежних від позивача.

Приймаючи таке рішення, суд виходить і з того, що у відповідності до практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема, для дотримання правил судової процедури і це не є порушення права на справедливий суд (рішення «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 року). Враховуючи, що представником позивача не надано доказів про наявність об`єктивних, непереборних обставин на підтвердження поважності причин пропуску строку подачі доказів до суду та звернення до суду з відповідним клопотанням про приєднання таких до матеріалів справи, суд вважає, що клопотання представника позивача про прийняття та приєднання до матеріалів справи письмових доказів, відповідно до положень ч. 2 ст. 222 ЦПК України, слід залишити без розгляду.

При цьому, відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України, долучені до клопотання письмові докази, слід до розгляду судом не приймати, повернувши їх позивачу.

Окрім того, позивачкою не було надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу, що нею були отримані грошові кошти в борг для придбання домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 у 2000 році під час проживання однією сім`єю із ОСОБА_6 , оскільки як було встановлено під час судового розгляду факт передачі вказаних коштів ОСОБА_6 під час придбання ним домоволодіння ніхто з свідків не бачив, а особисто Позивач під час здійснення правочину та передачі грошових коштів у нотаріуса присутня не була.

Пояснення свідків, в частині встановлення спільного проживання однією в період з 1997 року, суд не приймає до уваги, оскільки покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року. V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

V.І (Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю та встановлення факту набуття майна у спільну сумісну власність та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, суд зазначає.)

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви захисник-адвокат Клименко Н.Л. просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_6 з ОСОБА_3 з 02 серпня 1997 року.

Натомість зі змісту позовної заяви та доказів долучених до матеріалів справи, фактично вбачається встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, тобто позивачем фактично підмінене поняття встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу на встановлення факту проживання однією сім`єю.

Так, вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю представник Позивача обґрунтовує тим, що вона перебувала у цивільному шлюбі з 1997 року. У 26.09.2003 між Позивачкою та ОСОБА_6 було укладено шлюб. Весь час з 1997 року по 2003 рік вони вели спільне господарство, придбавали спільне майно, що, на її думку, підтверджується належними доказами, зокрема: спільним бюджетом, який складався із їх заробітку, проведення ремонтних робіт у будинку, покупки будівельних матеріалів, придбання всього необхідного для життя, веденням спільного господарства, а також показами свідків.

Правовий інститут шлюбу визнається як одне з найважливіших фундаментальних людських прав. Відповідно до законодавства України, реалізуючи право на особисту свободу, кожна людина має право на створення сім`ї та проживання в ній (ст. 4 Сімейного кодексу України). Разом із цим, існування та правова регламентація відповідного правового інституту фактичних шлюбних відносин, які склалися без реєстрації такого шлюбу, було закріплено чинним національним законодавством лише у прийнятому в 2002 році Сімейному Кодексі України. Суд з цього приводу вказує, що згідно частини першої статті 58Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Так само відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно з п.1 розділу V11Прикінцевих положень СК цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, які виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

В Україні до 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України (1970 року), який регламентував та визнавав укладений та в обов`язковому порядку зареєстрований у державних органах реєстрації актів громадянського стану шлюб ( ч.2ст.6 цього Кодексу).

Встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, з настанням певних юридичних наслідків цивільно-процесуальним законодавством, на той час не передбачалося. Положення ст.273ЦПК України1963року передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті одного з подружжя.

В інших випадках, встановлення фактів проживання однією сім`єю, у період до 01 січня 2004 року чинним на той час законодавством не було передбачено.

Тобто, норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу

Суд вказує, що можливість встановлення бажаного позивачем юридичного факту, вперше передбачена Цивільним Процесуальним Кодексом України, в редакції, що набрала чинності з 1 січня 2004 року.

Відтак, суд не має правових підстав для встановлення факту постійного проживання однією сім`єю чоловіка, ОСОБА_6 та, та жінки, ОСОБА_3 , без реєстрації шлюбу у період, починаючи з 1997 року по день укладення ними шлюбу, а саме 26.09.2003 року, з наведених вище підстав.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність».

Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, позивач мала надати докази, з яких можливо б було встановити факт внесення нею певних коштів на придбання спірного домоволодіння.

Дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статті 89 ЦПК України врахувавши обставини справи, суд виходить з безпідставності позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки нею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок був набутий ОСОБА_6 та позивачем внаслідок їх спільної праці, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині, а покази свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні нерухомого майна, зокрема розмір цієї участі.

Зважаючи на вищевикладене та дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд приходить до обґрунтованого висновку безпідставності позовних вимог ОСОБА_3 , оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне домоволодіння було набуте нею та спадкодавцем ОСОБА_6 внаслідок їх спільної праці, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору не компенсуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. 3-13, 141,193, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд - УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, набуття майна у спільну сумісну власність та визнання права власності на 1/2 частини відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Проголошення повного тексту рішення суду складено 16.10.2023

Суддя О.В. Поштаренко