Справа № 346/62/13- ц
Провадження № 22-ц/4808/1215/23
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю. Р.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Фединяка В. Д.,

Луганської В.М.

секретар Струтинська Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 01 лютого 2013 року в складі судді Потятинника Ю. Р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У cічні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 в якому просив стягнути з останнього заборгованість за договором позики від 11 листопада 2012 року.

Позов обґрунтовано тим, що 11 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики на суму 50 000 грн. яку відповідач зобов`язався повернути до 11 грудня 2012 року та сплатити 3% річних від суми позики з моменту передання йому коштів. На підтвердження укладення даної угоди ОСОБА_3 написав розписку. Оскільки відповідач своїх зобов`язань у встановлений договором строк не виконав, позивач просив стягнути на свою користь 50 000 грн., та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 5 000 грн., а також судові витрати.

01 лютого 2013 року сторони по справі подали до суду клопотання про визнання мирової угоди за умовами якої відповідач ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу в сумі 55 000 грн. та судових витрат передає позивачу ОСОБА_2 у власність, а позивач приймає нежитлову будівлю (зерносклад), яка належить відповідачу на праві власності, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 01 лютого 2013 року провадження по справі закрито. Визнано мирову угоду сторін по справі за умовами якої ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу та судових витрат передає ОСОБА_2 у власність, а позивач приймає нежитлову будівлю (зерносклад) по АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка не приймала участі у справі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду просить ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 01 лютого 2013 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є співвласником майна колишньої спілки селян «Україна» смт. Отинія Коломийського району Івано-Франківської області. Так, відповідно до протоколу 25 лютого 2004 року комісією по реформуванню і врегулюванню майнових відносин між пайовиками спілки було прийнято рішення про виділення ОСОБА_1 в числі інших власників майнових паїв, серед іншого нерухомого майна, нежитлової будівлі (зерноскладу), 1981 року введення в експлуатацію, інвентарний номер 283, балансовою вартістю 155 000 грн.

25 березня 2004 року між власниками майнових паїв спілки селян «Україна» у зв`язку з її реорганізацією в приватне підприємство «Сузір`я» був укладений договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, у додатках до якого вказаний зерносклад.

У вересні 2012 року ОСОБА_4 який купив у кількох десятків співвласників їх майнові паї, звернувся до Коломийського міськрайонного суду із позовом до Отинійської селищної ради про виділення майнового паю в натурі з майна колишньої спілки селян «Україна». Власники майнових паїв до участі у справі не залучалися. Рішенням суду від 09 жовтня 2012 року було задоволено його позовні вимоги і визнано за ним право власності на майновий пай, який виділено в натурі позивачу. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2013 року рішення Коломийського міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. У своєму рішенні апеляційний суд констатував, що ОСОБА_5 жодного разу не звертався ні до загальних зборів співвласників майнових паїв, ні до комісії колишньої спілки селян «Україна» про виділення майнових паїв в натурі. Крім того, доказів, що він був членом спілки не надав. Договір від 24 березня 2004 року свідчить про те, що ОСОБА_5 придбав майнові сертифікати вже після рішення комісії спілки про виділення майна в 2004 році.

Скориставшись рішенням суду, треті особи за короткий час тричі відчужили спірне майно, що свідчить про умисел на його незаконне заволодіння. Так, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав 31 жовтня 2012 року ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (зерноскладу).У свою чергу 13 листопада 2012 року придбаний зерносклад ОСОБА_8 продав ОСОБА_3 .

01 лютого 2013 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 у власність зерносклад за оскаржуваною ухвалою Коломийського міськрайонного суду про визнання мирової угоди в рахунок погашення боргу за розпискою в розмірі 55 000 грн. На даний період часу нежитлова будівля (зерносклад) зареєстрована за ОСОБА_2 за реєстраційним номером 2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Посилаючись на вищевикладені обставини ОСОБА_1 зазначає, що на час ухвалення оскаржуваної ухвали суду від 01 лютого 2013 року нежитлова будівля продовжувала знаходитися у спільній частковій власності пайовиків спілки селян «Україна». На її думку, сторонами цієї цивільної справи інститут мирової угоди було використано з метою подальшого незаконного відчуження майна. Крім того, ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу про затвердження мирової угоди не з`ясував дійсну наявність спору між сторонами, можливе порушення прав третіх осіб, законність передачі права власності на нерухоме майно на підставі мирової угоди. Таким чином, ухвалою суду від 01 лютого 2013 року було вирішено та порушено суб`єктивне право, майновий інтерес ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовими повістками за останнім відомим суду місцем проживання, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Зайдель І. Р., яка просила скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник з приводу невиконання умов договору позики.

01 лютого 2013 року сторони по справі подали до суду першої інстанції мирову угоду за умовами якої відповідач ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу в сумі 55 000 грн. та судових витрат передає позивачу ОСОБА_2 у власність, а позивач приймає нежитлову будівлю (зерносклад) по АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві власності, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, та ця мирова угода була визнана оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини 7 статті 49 ЦПК України сторони можуть примиритися, у тому числі шляхом медіації, на будь-якій стадії судового процесу. Результат домовленості сторін може бути оформлений мировою угодою.

Відповідно до частини 1 статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

За своєю правовою природою мирова угода це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах погоджених сторонами та є завершенням судового провадження, свідчить про врегулювання судового спору між сторонами.

Затверджена судом мирова угода за своєю правовою природою є правочином, який за загальними принципами цивільного законодавства, має бути виконаний за правилами статей 509, 525, 526 ЦК України.

Визнанням мирової угоди суд засвідчує відповідність умов цієї угоди вимогам закону та дотримання балансу законних прав та інтересів сторін, дотримання вимог (принципу) справедливості судового рішення у спосіб визначений в умовах мирової угоди.

При визнанні мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов`язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.

За положеннями пункту 1 частини 5 статті 207 ЦПК України якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, є невиконуваними, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, виходячи із змісту статті 207 ЦПК України укладена в цивільному процесі мирова угода породжує права та обов`язки для осіб не тільки процесуальні, а й матеріальні. Тому мирова угода має матеріальний зміст, укладається і затверджується судом у відповідності до вимог не лише цивільного процесуального права, а й з урахуванням цивільного права.

Отже, як вбачається з даної норми цивільного процесуального законодавства обов`язковою умовою затвердження мирової угоди між сторонами, в тому числі, з виходом за межі предмету спору, є та умова, що вказана мирова угода не повинна порушувати прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Апеляційним судом встановлено, що 02 липня 2002 року Отинійською селищною радою ОСОБА_1 було видано Свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСП «Україна» (майновий сертифікат) серії ІВ-VII № 008091 на загальну суму 177 грн або 0,0025% на пайовий фонд КСП «Україна» с. Отинія Коломийського району Івано-Франківської області, має право на отримання майна колишнього КСП «Україна» (а.с. 60, 67-68).

До пайового майна КСП «Україна» включено будівлю зерносховища, яка є предметом мирової угоди. Залишкова вартість вказаної будівлі склала 155 000 грн, таку ж вартість затверджено в переліку майна, що підлягає паюванню (а.с. 64, 65-66).

Крім того, 09 жовтня 2012 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області винесено рішення, яке було скасовано рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2013 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_9 до Отинійської селищної ради про виділення майнового паю в натурі на майно колишнього СС «Україна» відмовлено (78, 79).

Таким чином зі скасуванням апеляційним судом Івано-Франківської області рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2012 року про визнання права власності на майновий пай будівлі зерносховища за ОСОБА_10 , втрачені ті правові наслідки, які з нього випливають, а саме право власності ОСОБА_3 на спірне майно, яке він придбав у ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що нежитлова будівля зерносховища не може бути предметом мирової угоди оскільки входить до майнового паю колишнього СС «Україна» та не виділена в натурі, а відтак визнання за ОСОБА_2 права власності на це майно порушує права співвласників майнових паїв до яких належить й ОСОБА_1 .

Таким чином доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, тому оскаржувану ухвалу необхідно скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 01 лютого 2013 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2023 року.

Судді В. М. Барков

В. Д. Фединяк

В. М. Луганська