провадження № 22-ц/824/8049/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаряЩавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мілоцького Олега Леонідовича, стягувач: ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, яку обґрунтовано тим, що постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мілоцького Олега Леонідовича, було звернуто стягнення на грошові кошти в розмірі 129 058 грн., які є його заробітною платою арбітражного керуючого, яка була стягнута державною виконавчою службою з АТ «АЛЬФА-БАНК» на підставі ухвали Господарського суду Харківської області від 17.10.2019 року у справі №5023/2837/2011.

На підставі викладеного скаржник просить суд зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мілоцького Олега Леонідовича повернути йому грошові кошти.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погодившись з указаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не з`ясування всіх фактичних обставин справи, просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити скаргу заявника повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у розумінні статті 1 Конвенції про захист заробітної плати послуги арбітражного керуючого на підставі ухвали господарського суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року у справі № 5023/2837/2011, встановлені національним законодавством, а саме ч. 1 ст. 3-1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції до 19 січня 2013 року) вважаються його заробітною платою.

Також наголошує, що правовий висновок Верховного Суду про втрату заробітною платою свого цільового статусу при надходженні на рахунок працівника не може вважатися нормативно-правовим актом чи законом, який в даному випадку нівелює сам факт заробітної плати, що не відповідає вимогам ст. 43 Конституції України та Конвенції про захист заробітної плати.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції фактично не захистив скаржника від незаконного стягнення приватним виконавцем грошових коштів, які були зароблені за сімнадцять місяців та залишив скаржника та його сім`ю без відповідних коштів на утримання у розумінні ст. 48 Конституції України.

Щодо неналежного способу захисту скаржник зазначає, що діючим ЦПК України не визначено чітко спосіб захисту скаржника. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц, вказує, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносин сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

07 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького Олега Леонідовича на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У вказаному відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначає, що характер правовідносин між арбітражним керуючим, кредиторами та боржником є цивільно-правовими, а тому, в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про оплату праці», винагорода арбітражного керуючого не підпадає під ознаки заробітної плати. Посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15, зазначає, що кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат) та набули статус вкладу.

Щодо обраного скаржником способу захисту наголошує, що ОСОБА_1 не вимагає визнати протиправними дії приватного виконавця, що є обов`язковою передумовою, без якої суд не може прийняти рішення про зобов`язання приватного виконавця вчиняти будь-які дії.

27 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла відповідь ОСОБА_1 , на відзив приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мілоцького Олега Леонідовича на апеляційну скаргу. У відповіді апелянт, посилаючись на ч. 1 Конвенції про захист заробітної плати, вказував, що термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством.

На думку апелянта, зазначена приватним виконавцем правова позиція Верховного Суду України, викладена у справі № Б8/180-10 від 13 березня 2018 року не є визначальною та суперечить вимогам Конституції України та Конвенції про захист заробітної плати. Щодо правових висновків про втрату зарахованими на банківський рахунок коштами свого цільового статусу вважає, що такі висновки не можуть бути визначальними та також суперечить Конституції України, Конвенції про захист заробітної плати та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Наголошує, що твердження приватного виконавця про обрання скаржником невірного способу захисту є необґрунтованим та таким, що є його особистою думкою і не відповідає вимогам законодавства.

У судовому засідання апелянт просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представник приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мілоцького Олега Леонідовича просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Залишаючи скаргу без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що жодних передбачених Законом України «Про виконавче провадження» підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження не встановлено, а відтак вимоги скарги є необґрунтованими, доводи боржника спростовуються наявними матеріалами, а сам скаржник не надав належних доказів, які саме дії чи бездіяльність державного виконавця та в який спосіб порушують його права.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, яке передбачає як прийняття судом остаточного рішення, так і його виконання, яке забезпечується державою.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.

Відповідно до 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

ОСОБА_1 обґрунтовував скаргу на дії приватного виконавця тим, що приватний виконавець у розумінні положень ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» не мав права звертати стягнення на всю суму грошових коштів в розмірі 129 058 грн. 00 коп., які, на його думку, є заробітною платою арбітражного керуючого.

Поряд з цим, суд першої інстанції вважав такі доводи скаржника не обґрунтованими та безпідставними, оскільки винагорода арбітражного керуючого не є заробітною платою, відповідно до норм діючого законодавства України.

Колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, також вважає такі посилання ОСОБА_1 необґрунтованими, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Згідно з ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості:

- у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків;

- за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

З викладеної норми вбачається, що однією з ознак, яка відрізняє заробітну плату від інших видів грошової винагороди є наявність трудових правовідносин, які відповідно до положень Кодексу законів про працю України оформлюються трудовим договором.

При цьому суд першої інстанції вірно врахував, що в розумінні положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Кодексу України з процедур банкрутства, а також Податкового кодексу України, арбітражний керуючий - це особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, тобто не є найманим працівником, та здійснює свої повноваження розпорядника майна, керуючого санацією або ліквідатора у справі про банкрутство на підставі ухвали господарського суду.

Окрім того, у матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували затвердження кредиторами щомісячного розміру грошової винагороди ОСОБА_1 як ліквідатору ухвалою суду в межах справи № 5023/2837/11/, що свідчить про те, що Ліквідатор самостійно визначив собі розмір грошової винагороди за виконання ним своїх повноважень.

Також відсутні й докази того, що Ліквідатор не перебуває у трудових відносинах з Боржником, які регулюються нормами трудового законодавства України, а факт виконання ОСОБА_1 своїх повноважень Ліквідатора не підтверджує наявність трудових відносин та відповідних гарантій, які з ними пов`язані, ці правовідносини виникають, продовжують свою дію та припиняються не відповідно до норм трудового законодавства, а, зокрема, Законом про банкрутство, який діяв на дату виникнення спірних правовідносин..

Ні Закон про банкрутство, ані Кодекс України з процедур банкрутства не визначає автоматичного виникнення трудових обов`язків при виконанні обов`язків ліквідатора підприємства, а відповідно і грошова винагорода Ліквідатора за виконання ним повноважень, здійснюються на підставі Кодексу (аналогічні висновки викладені постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №Б8/180-10).

Крім цього, Кодексом визначено, що сплата грошової винагороди арбітражного керуючого в справі про банкрутство можлива за рахунок: 1) авансування коштів заявником (кредитором або боржником) на депозитний рахунок господарського суду; 2) коштів, одержаних боржником - юридичною особою у результаті господарської діяльності; 3) коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в заставі; 4) коштів створеного кредиторами фонду для авансування грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 5011-15/2551-2012, від 16.07.2020 у справі № 918/454/18).

При цьому, апеляційний суд також критично оцінює посилання апелянта на положення статті 1 Конвенції про захист заробітної плати, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано.

Водночас, як встановлено судом, матеріали справи не містять відомостей щодо виплати ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 129 058 грн 00 коп. саме роботодавцем за угодою чи (або) трудовим договором.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що скаржник ОСОБА_1 є боржником за відкритими виконавчими провадженнями.

Таким чином, апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мілоцького Олега Леонідовича в частині звернення стягнення на грошові кошти ОСОБА_1 в розмірі 129 058 грн. 00 коп. вчинені відповідно до закону, в межах повноважень приватного виконавця і право заявника не було порушено.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин, суд першої інстанції, не встановивши факту неправомірності дій державного виконавця, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального та матеріального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення не підлягає скасуванню, як таке, що постановлене з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року, - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова