КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 333/5987/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14896/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Коренюк А.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначала, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 2020 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2022 року розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

07 квітня 2022 року позивач разом з дитиною виїхала з міста Мелітополь до міста Запоріжжя у зв`язку з початком військових дій та їх взято на облік як внутрішньо переміщених осіб. З того часу сторони проживають окремо. З дня припинення відносин з відповідачем жодного спілкування не було, відповідач не має інтересу до дитини, не цікавиться його життям та аліментів не сплачує.

Оскільки вони проживають окремо, тобто за різними адресами, виникали непоодинокі випадки з приводу непорозумінь щодо місця проживання сина, тому задля уникнення таких непорозумінь між батьками дитини, забезпечення належних умов розвитку дитини, його безпеки наразі й в подальшому, з урахуванням малолітнього віку дитини, вважає, що є підстави визначити його місце проживання саме з позивачем, як матір`ю. Вказувала, що створює всі необхідні умови для отримання дитиною належних житлових умов, освіти, медичного обслуговування, забезпечує матеріально тощо.

Позивач не проти спілкування батька з сином, однак графік спілкування наразі не узгоджений, відповідач проживає у місті Києві (а.с. 1-3).

У серпні 2023 року відповідач подав до суду пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні позову. Зауважив, що розпорядженням Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 442р від 23 грудня 2022 року ОСОБА_1 було визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні з сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте позивач перешкоджає батьку у спілкуванні з сином. Вважає, що визнання місця проживання дитини з позивачем судовим рішенням ще більше ускладнить відносини між батьками, посилить вплив матері дитини на батька, адже спору між ними про місце проживання дитини немає, він не має заперечень щодо проживання сина з позивачкою (а.с. 59-64).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року вказаний позов задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним чотирнадцятирічного віку з матір`ю - ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 992,40 грн. судового збору (а.с. 67-74).

Не погодившись з рішенням районного суду, 01 вересня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Сухая М.В. направила до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 81-126).

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що позивач не йде на контакт та перешкоджає у спілкуванні батька з сином. При цьому, розпорядженням Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 442р від 23 грудня 2022 року ОСОБА_1 було визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні з сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у присутності матері. Відповідач наразі проживає у місті Києві та йому важко без попереднього погодження приїздити до міста Запоріжжя, сподіваючись, що позивач дозволить побачитись з сином. Зазначена ситуація психологічно травмує дитину та не сприяє спілкуванню дитини з батьком. Вважає, що даний спір щодо визначення місця проживання дитини не захищає інтереси сина, а навпаки позбавляє батька доступу до дитини. Як підтверджується матеріалами справи, дитина зареєстрована та проживає з матір`ю за однією адресою. Будь-яких доказів, які б свідчили про наявність незгоди відповідача з тим, щоб дитина сторін проживала з матір`ю, стороною позивача не надано. Тому визначення судом місця проживання дитини призведе до погіршення чи зменшення опікунських прав відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Деревянко І.О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року залишити без змін (а.с. 192-194).

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Сухая М.В.підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. ОСОБА_1 був сповіщений врученням повідомлення особисто про що свідчить відмітка працівників пошти. Факт належного повідомлення ОСОБА_1 підтвердила в суді його представник - адвокат Сухая М.В. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. 01 грудня 2023 року представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Деревянко І.О. подала письмову заяву в якій заперечувала проти скарги і просила її відхилити, справу розглянути за відсутності позивачки та її представника (а.с. 184-190,198-200).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачем, суд першої інстанції виходив з інтересів дитини, його малолітнього віку (2 роки), враховуючи при цьому сталі соціальні/родинні зв`язки, місце навчання, психологічний стан дитини та поведінку батьків дитини по відношенню до дитини, а саме, що позивач одноособово утримує дитину, піклується про нього на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо з лютого 2022 року за погодженням з батьком дитини.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 2020 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2022 року розірвано (а.с. 8).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 7).

Згідно довідок від 13 квітня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживають у АДРЕСА_1 (а.с. 7 зворот).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2022 року у справі № 334/1694/22 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/5 частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 20 травня 2022 року до досягнення ОСОБА_3 трирічного віку. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 у розмірі усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 20 травня 2022 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11).

Розпорядженням заступника голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 442р від 23 грудня 2022 року визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : кожну першу та третю суботу місяця з 10 год. 13 год. в заздалегідь узгоджених місцях, з можливістю вільного пересування по місту, в присутності матері, при умові, що батько повертає дитину за місцем проживання матері; на час святкових днів порівну з матір`ю дитини за попередньою домовленістю між батьками (а.с. 112).

Як вбачається із висновку Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки й піклування, № 17-01-27/344 від 28 квітня 2023 року, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини орган опіки та піклування дійшов до висновку про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю (а.с. 30).

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Висновок про те, які обставини підлягають обов`язковому дослідженню та правовій оцінці, має бути зроблено з урахуванням рішення Європейського Суду з прав людини у справі у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13): необхідність дослідження того, як національні суди вирішили питання захисту і безпеки дитини (пункт 79); ретельне вивчення того, чи існували підвищені ризики захисту і безпеки дитини під час проживання з матір`ю (пункт 82); дослідження стабільності середовища дитини для забезпечення її найкращих інтересів (пункти 83-84).

При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю - ОСОБА_2 , яка створила належні умови для його морального, духовного та фізичного розвитку.

Обставин, які б вказували на неможливість подальшого проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, судом не встановлено.

Як вбачається із висновку Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки й піклування, № 17-01-27/344 від 28 квітня 2023 року, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини орган опіки та піклування дійшов до висновку про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю(а.с. 30).

Апеляційний суд, враховуючи малолітній вік дитини та потребу дитини у материнському піклуванні, відсутність доказів жорстокого поводження матері з дитиною, а також доказів того, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю буде суперечити інтересам дитини, погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позову та визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливатиме на взаємовідносини дитини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховував положення даної норми.

Колегія суддів, враховуючи в першу чергу якнайкращі інтереси дитини, висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини разом з матір`ю, дійшла висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Посилання відповідача щодо відсутності між сторонами спору щодо визначення місця проживання дитини, враховуючи той факт, що ним не заперечується проживання малолітнього сина з позивачем за місцем її проживання, є безпідставним з огляду на наступне.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Поряд із цим за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/47/18 (провадження № 61-2018св19).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у поданій до суду позовній заяві ОСОБА_2 вказувала, що між сторонами не визначено місце проживання малолітнього сина, який фактично проживає з нею. Посилалась на те, що сторони проживають у різних містах і рішення суду про визначення місця проживання дитини їй необхідне для уникнення неправомірних дій з боку відповідача щодо відібрання дитини під час спілкування за визначеним графіком. При цьому, відповідач у суді першої інстанції заперечував проти задоволення позову та подав апеляційну скаргу, у якій також просив відмовити у задоволенні позову.

Апеляційний суд вважає, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання неповнолітнього сина разом з матір`ю не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі, тому дійшов висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20) вказано, що «надання органом опіки та піклування, висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі».

Таким чином, виходячи з того, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню судові витрати мають бути віднесені на рахунок відповідача.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 07 грудня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова