П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2023 року м. Київ

Справа № 759/5599/23

Провадження: № 22-ц/824/12377/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Мережко М. В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Бабич Н. Д.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 31.07.2021 року між ним та ПрАТ «СГ «ТАС» було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, 31.07.2021 року також було укладено договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків "Повний захист " FA - 00155127. 14.05.2022 року трапилась ДТП, внаслідок якої він, позивач, отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до ТВ КП "Центральна міська лікарня м. Олександрії" Олександрійської міської ради. У вказаному медичному закладі він, ОСОБА_1 , перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні з 14.05.2023 по 06.06.2023 року, а з 06.06.2023 по 10.08.2023 року на амбулаторному лікуванні, у зв`язку з чим, не мав змоги своєчасно повідомити страховика про настання страхового випадку. Лише 01.06.2023 року він, позивач, повідомив страховика про настання страхового випадку, однак, відповідач відмовив йому у виплаті страхового відшкодування лише з тієї підстави, що ним було несвоєчасно повідомлено страховика про ДТП. Вважав, що несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки не позбавляє страховка можливості дізнатися чи є відповідна подія страховим випадком.За вказаних обставин просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму страхового відшкодування в розмірі 32500,00 грн., вартість лікування у сумі 25364,12 грн., інфляційні втрати у сумі 3920,02 грн., 3% річних у сумі 742,60 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що одразу після настання ДТП 14.05.2023 року він, позивач, був затриманий в порядку ст. 208 КПК України на 3 доби. 17.05.2023 року відносно нього ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда був обраний запобіжним захід у вигляді тримання під вартою. 31.05.2023 року вказана ухвала була скасована в апеляційному порядку. Отже, він, позивач, перебуваючи під вартою, фактично був позбавлений можливості повідомити страховика про ДТП. Також суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що одразу після настання ДТП він, ОСОБА_1 , був госпіталізований до медичного закладу, де перебував на стаціонарному лікуванні. При цьому, суд першої інстанції не урахував судову практику, яка викладена у постановах Верховного Суду від 21.08.2018 року у справі № 227/3573/16-ц, від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 та Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 465/4287/15.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 31 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

За правилом частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 31.07.2021 року між ПрАТ «СГ «ТАС» та ОСОБА_1 укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.6).

Також 31.07.2021 року між ПрАТ «СГ «ТАС» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків "Повний захист " FA - 00155127 (а.с.9-21).

Пунктом 7 вказаного договору визначені дії страхувальника (водія ТЗ/застрахованої особи) у разі настання події, яка може класифікуватися як страховий випадок. Зокрема, страхувальник повинен негайно безпосередньо з місця події, але в будь-якому випадку не пізніше 2 годин з моменту настання події зателефонувати в контакт-центр страховика та дотримуватись інструкцій страховика за номером НОМЕР_1, НОМЕР_2,НОМЕР_3 (вартість дзвінків згідно з тарифами вашого оператора).

У випадку направлення на місце події представника страховика - дочекатись його приїзду.

Перевищення зазначеного терміну є припустимим лише у випадку, якщо страхувальник /застрахована особа не мала фізичної можливості своєчасно подати письмову заяву виключно за станом здоров`я страхувальника /застрахованої особи, що має бути документально підтверджено медичним закладом. Таке повідомлення може бути передано будь-якою особою, яка діятиме від імені страхувальника (застрахованої особи) - її родичами, працівниками медичного закладу або іншими особами).

14.05.2022 року за участю ОСОБА_1 сталась ДТП, внаслідок якої він отримав тілесні ушкодження та був госпіталізованим на стаціонарне лікування в ТВ КП "Центральна міська лікарня м. Олександрії" Олександрійської міської ради, де перебував з 14.05.2022 по 06.06.2022 (а.с.7,8) .

01.06.2022 року ОСОБА_1 повідомив ПрАТ «СГ «ТАС» про настання ДТП, яка мала місце 15.05.2022 (а.с.40).

10.08.2022 року ПрАТ «СГ «ТАС» листом відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхової виплати у зв`язку із пропущенням строків повідомлення страховика про настання страхового випадку (а.с.5).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що укладений між сторонами договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків "Повний захист " FA - 00155127 є обов`язковим до виконання. Ураховуючи положення вказаного договору, суд вважав, що у страховика були підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки ні позивачем, ні іншою уповноваженою ним особою не було виконано визначені договором страхування вимоги щодо належного повідомлення страховика про настання страхового випадку. При цьому, позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів поважності причин несвоєчасного повідомлення ним або членами його сім`ї про страховий випадок.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010, від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 554/5323/14, від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц та Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 березня 2021 року у справі № 904/2073/19.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 16 Закону України «Про страхування» визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника.

Підстави для відмови страховика у здійсненні страхової виплати або страхового відшкодування встановлені статтями 991 ЦК України та статтею 26 Закону України «Про страхування», згідно з якими страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про страхування» та частини другої статті 991 ЦК України договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Отже, страховик та страхувальник як сторони договору страхування за взаємною згодою можуть самостійно визначати предмет договору страхування, права та обов`язки сторін, підстави для виплати/відмови у виплаті страхового відшкодування тощо.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01.03.2023 року у справі № 592/13856/21.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать, що сторони справи з урахуванням принципу свободи договору вільно, на власний розсуд визначили право страховика відмовити у виплаті страхового відшкодування відповідно до умов, передбачених розділом 17 договору, зокрема, у разі несвоєчасного повідомлення (або повідомлення з порушенням умов цього договору) страхувальником (водієм ТЗ/застрахованою особою або їх уповноваженими представниками) страховика про настання страхового випадку (крім випадку, коли страхувальник не мав фізичної можливості своєчасно здійснити це повідомлення виключно за станом здоров`я страхувальника/застрахованої особи, що має бути документально підтверджено медичним закладом або створення страховику перешкод у визначенні характеру, причин, обставин та розміру збитків (п. 17.4); невиконання або неналежне виконання страхувальником (застрахованою особою, вигодонабувачем, водієм ТЗ, довіреними особами застрахованої особи) своїх обов`язків та зобов`язань, обумовлених цим договором (в тому числі, але не обмежуючись, що стосуються порядку дій страхувальника у разі настання події, яка може класифікуватись як страховий випадок (17.6).

Позивач не виконав обов`язків щодо повідомлення страховика про настання страхового випадку/події у порядку та строки, що встановлені договором страхування "Повний захист" FA - 00155127 від 31.07.2021 року, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що дії відповідача щодо відмови від здійснення страхової виплати узгоджуються з положеннями частини другої статті 991 ЦК України, статті 26 Закону України «Про страхування» і не суперечать умовам договору страхування.

Слід відмітити, що сторони правомірно та без порушень імперативних положень актів цивільного законодавства, самостійно врегулювали свої відносини на власний розсуд, створивши обов`язкове для обох сторін правило поведінки у спірних правовідносинах.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 травня 2022 року у справі № 643/11629/19, від 11 квітня 2022 року у справі № 752/3512/19, від 31 липня 2019 року у справі № 404/2470/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 711/4458/16-ц, від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц у подібних правовідносинах.

Водночас, вказаний договір сторін не містить положень про те, що відмова у виплаті страхового відшкодування можлива лише в тому разі, якщо таке порушення страхувальником положень договору перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком.

Дійсність договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків "Повнийзахист" FA - 00155127 від 31.07.2021 року сторонами не оспорювалась.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на те, що несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки не позбавляє страховка можливості дізнатися чи є відповідна подія страховим випадком.

Відповідно, не приймаються до уваги колегії суддів й посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції судової практики, яка міститься у постановах Верховного Суду від 21.08.2018 року у справі № 227/3573/16-ц, від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17, оскільки правовідносини у цих справах і у справі, яка переглядається, не є подібними, а висновки в указаних справах не суперечать один одному.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому, з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справи є важливими для визначення подібності правовідносин.

У справі № 227/3573/16-ц із позовом до суду звернулась особа, яка є потерплілою від ДТП, а тому потерпілий, в силу норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», має право на отримання страхового відшкодування і не зобов`язаний повідомляти про страховий випадок страхову компанію, яка за законом повинна здійснювати страхове відшкодування, так як цей обов`язок покладено саме на водія транспортного засобу, причетного до такої пригоди, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Правильними є і висновки суду першої інстанції про не доведення позивачем належними та допустимими доказами тієї обставини, що він не мав фізичної можливості за станом здоров`я своєчасно здійснити повідомлення страховика про настання страхового випадку.

З наданої позивачем в обґрунтування позову медичної документації убачається, що внаслідок ДТП, яка мала місце 14.05.2022 року, останній отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому правої великогомілкової кістки, у зв`язку чим і був госпіталізований до медичного закладу, де перебував на лікуванні до 06.06.2022 року.

Отже, не можна погодитись, що стан здоров`я позивача був перешкодою для своєчасного повідомлення страховика шляхом телефонограми в контакт-центр страховика. Більше того, позивач не скористався передбаченим договором страхування правом на уповноваження інших осіб повідомити страховика про настання страхового випадку (родичів, медичних працівників або інших осіб).

Інших доказів поважності причин несвоєчасного повідомлення ним, позивачем, або членами його сім`ї про страховий випадок матеріали справи не містять.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилався на те, що одразу після настання ДТП 14.05.2023 року він, позивач, був затриманий в порядку ст. 208 КПК України на 3 доби, відповідно, перебуваючи під вартою, фактично був позбавлений можливості повідомити страховика про ДТП.

На підтвердження вказаних обставин позивач долучив до апеляційної скарги нові докази, зокрема, копії ухвали Кропивницького апеляційного суду від 31.05.2022 року та протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 15.05.2022 року.

Вирішуючи питання прийняття нових доказів на стадії апеляційного перегляду справи, колегія суддів ураховує наступне.

Згідно із ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до частин першої - третьої, шостої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки перебування позивачем під вартою як підстава пред`явленого позову не була предметом розгляду в суді першої інстанції, у суду апеляційної інстанції відсутні правові входити в обговорення вказаного питання, відповідно відсутні й правові підстави для прийняття нових доказів.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а Святошинського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 рокузалишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційнускаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді М. В. Мережко

В. А. Нежура