КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/3329/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 жовтня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва в складі судді Головчака М.М., ухвалене в м. Київ 09 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита Станіслава Олександровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання дій незаконними, витребування майна з чужого незаконного володіння,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати незаконними дії ТОВ «Кей-Колект» по перереєстрації на себе іпотечного майна, а саме квартири яка належить ОСОБА_1 , що спричинило незаконні дії з боку приватного нотаріуса Легкобита С.О., скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50959740 від 04.02.2020 12:50:34 приватний нотаріус Легкобит С.О., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект», визнати та відновити право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 ; покласти на відповідачів судові витрати пропорційно до заявлених до них вимог.

Позов мотивувала тим, що нею було укладено з АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 0 від 02 лютого 2007 року на суму 165000 доларів США для споживчих потреб, в забезпечення якого вона також уклала договір іпотеки від 02 лютого 2007 року № 45744, за умовами якого передала банку в іпотеку квартиру за вказаною адресою.

На початку березня 2021 року на її адресу надійшла позовна заява ТОВ «Кей-Колект» про усунення перешкод в праві користування майном, з додатків до якої вона дізналась, до квартира з 04 лютого 2020 року належить ТОВ «Кей-Колект» на підставі рішення приватного нотаріуса Легкобита С.О. Вважає вказане рішення про реєстрацію права власності незаконним, оскільки при виконанні кредитного договору спір з банком у неї був відсутній, і з позовом про стягнення заборгованості до неї не звертались. Строк дії кредитного договору закінчився 02 лютого 2017 року, строк позовної давності сплив 03 лютого 2020 року, а оскаржуване рішення прийнято 04 лютого 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Крім того, ТОВ «Кей-Колект» вже зверталося з метою звернення стягнення на предмет іпотеки до державного реєстратора, який виніс аналогічне рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем 26 червня 2015 року, і яке було скасовано постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року.

В зв`язку з прийнятим рішенням про реєстрацію права власності кредитний договір та похідний від нього договір іпотеки припинені з 26 червня 2015 року і не можуть бути підставою для нової реєстрації права власності, а також закінчився строк позовної давності 27 червня 2018 року. Отже, ТОВ «Кей-Колект» ввів в оману державного реєстратора, а той не перевірив прав ТОВ «Кей-Колект» на заставлене майно.

Вказувала на відсутність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на користь ТОВ «Кей-Колект», виконавчого напису нотаріуса, або передачі предмету іпотеки на користь ТОВ «Кей-Колект», як передбачено умовами договору іпотеки.

Вважала, що відсутність нотаріально посвідченого договору про порядок передачі права власності та документу про приймання-передачі предмету іпотеки, є підставою для визнання незаконними дій іпотекодержателя та скасування запису в Державному реєстрі про державну реєстрацію права власності на квартиру, а також відновлення становища, яке існувало до вказаного порушення.

Зазначала, що державна реєстрація права власності була здійснена реєстратором всупереч Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без вчинення нотаріальної дії.

Крім того, фактично відбулося примусове стягнення майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на те, що спірна квартира підпадає під дію такого закону.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що після закінчення підготовчого засідання і без відповідного клопотання про поновлення строку, 24 квітня 2023 року на адресу суду надійшов відзив від ТОВ «Кей-Колект», і приєднання такого відзиву до матеріалів справи є порушенням норм процесуального права щодо заяв по суті. У відзиві ТОВ «Кей-Колект» заперечував проти позову, наполягав, що борг існує по двом кредитним договором, однак не послався на будь-яке судове рішення, яке б підтвердило її заборгованість, а лише на свій лист від 15 червня 2018 року про усунення порушень основного зобов`язання.

В судовому засіданні 08 червня 2023 року представник ТОВ «Кей-Колект» надав для ознайомлення заочне рішення від 15 квітня 2013 року без зазначення в ньому прізвища ОСОБА_1 , отримане з інтернет-сервісу Opendatabot. Представник позивача заперечував, що вказане рішення має до неї відношення, і приєднання такого рішення до матеріалів справи є порушенням норм процесуального права щодо заяв по суті і щодо надання доказів.

Вказувала, що судом встановлено, що спірна квартира на момент укладання кредитного договору вже перебувала у власності позичальника з 12 вересня 2005 року і не придбавалась за кредитні кошти. В зв`язку з цим при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і ст. 109 ЖК УРСР, а саме особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Суд першої інстанції вказані норми матеріального права не застосував.

Посилалася на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 06 травня 2020 року в справі № 640/15833/16-ц, ст. 256, 575, 593, 631 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку», ст. 28 Закону України «Про заставу», рішення ЄСПЛ від 20 вересня 201 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії».

Від відповідача ТОВ «Кей-Колект» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, наводив власні аргументи на спростування доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності не відповідає належному способу захисту у цій справі, а приватний нотаріус не є належним відповідачем у справах щодо правомірності державної реєстрації права власності, оскільки спір виник між позивачем та особою, за якою зареєстроване речове право, що є самостійною підставою для відмови в позові до такого відповідача. Також суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо незаконності дій ТОВ «Кей-Колект» при здійсненні за ним реєстрації права власності на предмет іпотеки, порушення державним реєстратором порядку вчинення реєстраційних дій та відсутності заборгованості відповідача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 02 лютого 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 165000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквівалентну 833250 грн. за курсом НБУ на день укладання цього договору. Позичальник в будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит в повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 02 лютого 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору. Згідно п. 1.4 договору кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на споживчі цілі під заставу квартири за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 10 - 17, 142 - 148 т. 1).

Крім того, 15 серпня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 81800 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквівалентну 413090 грн. за курсом НБУ на день укладання цього договору. Позичальник в будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит в повному обсязі в термін не пізніше 15 серпня 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 12 цього договору. Згідно п. 1.4 договору кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на споживчі цілі під заставу квартири за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 149 - 157 т. 1).

02 лютого 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № 45744 (житлове приміщення), посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. за реєстровим № 328у-329у, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - квартиру за адресою АДРЕСА_1 , якою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором № 0 від 02 лютого 2007 року та за кредитним договором № 0 від 02 лютого 2007 року (а. с. 18 - 19 т. 1).

15 серпня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № 45744 (житлове приміщення) другої черги, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., зареєстрований в реєстрі за № 3314у-3315у, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку другої черги нерухоме майно - квартиру за адресою АДРЕСА_1 , якою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором № 0 від 15 серпня 2007 року. Іпотекою забезпечене зобов`язання щодо повернення в повному обсязі отриманих в порядку та на умовах відповідно до кредитного договору кредитних коштів у сумі 81800 доларів США, що еквівалентно 413090 грн. в термін до 15 серпня 2017 року, якщо інший термін повернення кредиту не встановлено згідно з умовами кредитного договору (а. с. 164 - 168 т. 1).

Згідно п. 2.1.2 договорів іпотеки, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п. 4.1 договорів іпотеки звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках, зазначених в п.п. 2.1.1 - 2.1.2 цього договору іпотеки; у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності або визнання іпотекодавця банкрутом; у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.

Згідно п. 4.2 договорів іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно п. 4.3, 4.4, 4.5, 4.6 договорів іпотеки, у випадках, зазначених в п. 2.1.1 - 2.1.2 цього договору іпотеки іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку». У разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п. 4.3, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до законодавства України. Звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Згідно п. 5.1 - 5.4 договорів іпотеки розділу 5 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя», у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні, про яке йдеться в п. 5.1, іпотекодержатель зазначає, в який зі способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1 цього договору іпотеки. У разі застосування права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 3 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»), іпотекодержатель реалізує норми ст. 38 Закону України «Про іпотеку» і повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1, вважається повідомлення іпотекодавцю про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки.

12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу № 1, за умовами якого за цим договором клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором, одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення. Передання прав клієнта за договорами забезпечення, що були посвідчені нотаріально, відбувається на підставі окремого договору, що укладається сторонами одночасно з укладенням цього договору і підлягає нотаріальному посвідченню (а. с. 169 - 173 т. 1).

Згідно виписки з додатку № 1 до договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року, на користь ТОВ «Кей-Колект» відступлено право вимоги за кредитними договорами № 0 від 02 лютого 2007 року та № 0 від 15 серпня 2007 року, боржник ОСОБА_1 (а. с. 174 - 175 т. 1).

15 червня 2018 року ТОВ «Кей-Колект» направило на адресу ОСОБА_1 вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, в яких вимагало сплатити борг за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 02 лютого 2007 року в розмірі 235600,73 долари США, що еквівалентно 6 177 375,28 грн., за договором № 0 від 15 серпня 2007 року в розмірі 116637,87 доларів США, що еквівалентно 3 058 207,39 грн., а також в порядку ст. 35, 36 Закону України «Про іпотеку» попереджало, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 176 - 177 т. 1).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вказані вимоги ОСОБА_1 отримала особисто 18 червня 2018 року (а. с. 178 т. 1).

Також судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року в справі № 826/1254/16 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а. с. 23 - 25 т. 1), позов задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 22417752 від 26 червня 2015 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіним Б.М. Судом встановлено, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в порушення п. 46 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України відсутній доказ наявності письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодавцеві та документу, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя (а. с. 25 т. 1 зворот).

Згідно листа Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року в справі № 826/1254/16 набрала законної сили 26 липня 2016 року (а. с. 26 т. 1).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 03 лютого 2020 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50959740 від 04.02.2020, а саме про реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект», підстава виникнення права власності: договір іпотеки, серія та номер 328у/329у, виданий 02.02.2007, видавник: ПН ОСОБА_2 ; договір іпотеки, серія та номер: 3314у/3315у, виданий 15.08.2007, видавник: ПН ОСОБА_2 ; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 785, виданий 18.06.2018, видавник: УКРПОШТА; нотаріальна копія договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки, серія та номер: 5207-5208, виданий 12.12.2011, видавник: ПН Чуловський В.А. (а. с. 20 т. 1 зворот, а. с. 179 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на час прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на час укладення договорів іпотеки та станом на час прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення) договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3, 4 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на час укладення договорів іпотеки) договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на час прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

При цьому абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року в справі № 923/876/16.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 06 квітня 2021 року в справі № 910/10011/19, від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц, від 04 липня 2023 року в справі № 373/626/17 та інших викладено правовий висновок, згідно якого обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 361/3659/18 (провадження № 61-16570св20) зазначено, що «колегія суддів погоджується з висновками судів та відхиляє доводи касаційної скарги, що при скасуванні рішення державного реєстратора не вирішено питання щодо визнання, зміни чи припинення цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), оскільки за встановлених судами обставин саме скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем є ефективним способом захисту, який поновлює відповідне право позивача, а визнання за власником майна прав власності на це ж майно актами цивільного законодавства не передбачено».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 545/1883/20 (провадження № 61-5728св21) зроблено висновок, що «підлягають скасуванню оскаржувані судові рішення і в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення становища, що існувало до порушення, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, оскільки задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» призведе до відновлення порушених прав позивача, і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності та скасування запису про реєстрацію права власності, який є неналежним способом захисту порушеного права».

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 заявлено вимоги до приватного нотаріуса Легкобита С.О. про скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, а також до ТОВ «Кей-Колект» про визнання незаконними дій, визнання та відновлення права власності на квартиру, апеляційний суд погоджується з правильними в цілому висновками суду першої інстанції, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Апеляційний суд звертає увагу, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, винесена в назву позову, яка також не є належним способом захисту в спірних правовідносинах, в прохальній частині до жодного з відповідачів фактично не пред`явлена.

Крім того, судом першої інстанції надано належної оцінки складу учасників справи, які в даній справі визначені відповідачами.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться за заявою особи шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17. Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22).

Правові висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо якої були здійснені ці дії (записи), викладені у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18, пункт 36), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18, пункт 53) та від 04 лютого 2020 року у справі № 910/7781/19 (провадження № 12-150гс19, пункт 37).

Тому у цій справі державний реєстратор є неналежним відповідачем у спорі, а належним відповідачем є особа, щодо якої були здійснені відповідні реєстраційні дії. У зв`язку з цим суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, про таку підставу відмови у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Легкобита С.О.

Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, провадження № 14-48цс19).

Наведені норми спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).

Як встановлено судом першої інстанції, у даній справі позасудове врегулювання спору та застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки сторони погодили в п. 4 іпотечних договорів, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», і застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, яке безпосередньо міститься у іпотечному договорі, прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками.

Також суд першої інстанції встановив, що вимоги про усунення порушення зобов`язання за кредитними договорами ОСОБА_1 отримала 18 червня 2018 року, відтак ТОВ «Кей-Колект» виконало умови договору іпотеки в частині направлення повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки належним чином, отже, проведення 04 лютого 2020 року державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки після завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя відповідало наведеним вимогам ст. 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Відтак, доводи позивача щодо незаконності дій ТОВ «Кей-Колект» по реєстрації права власності на іпотечне майно не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом першої інстанції.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що ТОВ «Кей-Колект» у відзиві на позовну заяву не послався на будь-яке судове рішення, яке б підтвердило її борг, і не надав жодного судового рішення до відзиву, посилаючись лише на вимогу про усунення порушень основного зобов`язання від 15 червня 2018 року, з огляду на те, що при здійсненні державної реєстрації безспірність заборгованості не перевіряється. Таке передбачено у разі вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису, а не здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, як помилково вважає позивач.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 757/39546/20-ц (провадження № 61-21280св21).

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження відсутності у ОСОБА_1 іншого нерухомого житлового майна, зокрема витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відтак не доведено відповідності спірної квартири вимогам ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якої протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками та приймає до уваги, що доказів використання спірного нерухомого житлового майна як місця постійного проживання позивачем також не надано.

При цьому апеляційний суд враховує, що обставини, встановлені постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року в справі № 826/1254/16 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, а саме що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не можна вважати преюдиційними до справи, що переглядається, оскільки вказані обставини встановлювались станом на час реєстраційної дії 26 червня 2015 року, і оскільки обставини наявності у власності іншого нерухомого житлового майна та використання конкретного житлового майна як місця постійного проживання не є незмінними.

Апеляційний суд не приймає, як нерелевантні, посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 06 травня 2020 року в справі № 640/15833/16-ц (провадження № 61-44536св18), в якій Верховний Суд із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням, дійшов висновку про відмову в позові, оскільки у цій справі предметом розгляду були інші неподібні правовідносини, а саме про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що відзив ТОВ «Кей-Колект» на позовну заяву надійшов 24 квітня 2023 року після закінчення підготовчого засідання і без відповідного клопотання про поновлення строку для подання відзиву, приєднання якого до матеріалів справи позивач вважала порушенням норм процесуального права щодо заяв по суті. Як вбачається з матеріалів справи, відзив на позовну заяву дійсно надійшов до суду 24 квітня 2023 року, однак його було надано в межах процесуального строку, оскільки відповідно до протоколу судового засідання від 22 березня 2023 року, в підготовчому засіданні було задоволено клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи для підготовки відзиву, і представник позивача поклав вирішення цього питання на розсуд суду, не заперечуючи проти його задоволення (а. с. 130 т. 1). Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року підготовче провадження в справі було закрите і справу призначено до розгляду по суті (а. с. 188 т. 1), тобто відзив поданий в межах підготовчого засідання.

Апеляційний суд не приймає неспроможні доводи апеляційної скарги, що приєднання до матеріалів справи в судовому засіданні 08 червня 2023 року знеособленої копії рішення № 2607/15494/12 від 15 квітня 2013 року, отриманої з інтернет-сервісу Opendatabot, до матеріалів справи є порушенням норм процесуального права щодо заяв по суті і щодо надання доказів, з огляду на те, що судом першої інстанції не викладено окремих висновків з приводу даного рішення, і його наявність в матеріалах справи не вплинула на результат розгляду справи по суті.

Посилання в апеляційній скарзі на ст. 256, 575, 593, 631 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку», ст. 28 Закону України «Про заставу», рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», без зазначення, яким чином, на думку позивача, судом першої інстанції було неправильно застосовано чи незастосовано вказані норми матеріального права та судову практику, не становлять передбачені ст. 376 ЦПК України підстави для скасування законного і обґрунтованого рішення та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.