КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Скрипник О.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року,

встановив:

у грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані кошти в розмірі 41 673 грн. 99 коп., посилаючись на те, що ОСОБА_1 отримала гарантовану суму відшкодування вкладу у розмірі 200 000 грн., тоді як сума її вкладу становила 158 326 грн. 01 коп.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року позовні вимоги було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 41 673 грн. 99 коп. та судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 20 січня 2015 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено два договори банківського вкладу, а саме: договір-заяву № 300937/5990/7-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 7 місяців в іноземній валюті, відповідно до умов якого відкрито депозитний рахунок та рахунок нарахованих відсотків. За умовами вказаного договору відповідач передала на депозитний рахунок грошові кошти в розмірі 7 000 дол. США строком до 20 серпня 2015 року. Також між відповідачем та банком було укладено договір - заяву №300937/5993/7-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», відповідно до умов якого було на депозит було передано грошові кошти в розмірі 7 000 дол. США.

Позивач вказував, що 18 липня 2015 року відповідач та ОСОБА_2 уклали Договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_1 відступила ОСОБА_2 право вимоги за Договором - заявою № 300937/5990/7-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний». Зазначав, 24 липня 2015 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін до договору-заяви № 300937/5990/7-15 щодо реквізитів сторін, однак зміну сторони не відображено в АБС SR Bank.

17 вересня 2015 року Національним банком України прийнято рішення №612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних, на підставі якого виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №171 від 17.09.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», згідно з яким розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

25 листопада 2015 року відповідач, як вкладник АТ «Банк «Фінанси та Кредит», отримала гарантовану суму відшкодування коштів в розмірі 200 000 грн. грн. за двома вкладами. Поряд з цим ОСОБА_2 також було виплачено суму вкладу в розмірі 158 325 грн. 14 коп., що свідчить про виплату ОСОБА_1 відшкодування у більшому розмірі, ніж розмір її вкладу.

За таких обставин позивач просив стягнути з відповідача на його користь переплачену суму відшкодування в розмірі 41 673 грн. 93 коп., як безпідставно набуті кошти.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року позовні вимоги було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 41 673 грн. 99 коп. та судовий збір.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було безпідставно отримано грошові кошти, а тому вони мають бути стягнуті на користь позивача. Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

У своїй апеляційній скарзі представник відповідача посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що позивачем не доведено виплату ОСОБА_1 відшкодування в розмірі 200 000 грн., а отже підстави для повернення коштів відсутні.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 січня 2015 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір - заяву 300937/5990/7-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 7 місяців в іноземній валюті. 24 липня 2015 року до вказаного договору було внесено зміни щодо особи вкладника, якого змінено з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 . Доказів про те, що відповідні відомості не були внесені до внутрішньої банківської системи SR Bank до суду не надано.

Отже, на момент початку процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідач ОСОБА_1 мала право на виплату їй позивачем грошових коштів за Договором - заявою №300937/5993/7-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» від 20 січня 2015 року, сума залишку за яким становила 158 326 грн. 01 коп., що підтверджується інформаційною довідкою від 07 грудня 2021 року (а.с. 13).

При зверненні до суду з позовом позивачем було надано до суду витяг із загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, з якого вбачається, що сума до виплати ОСОБА_1 становить 200 000 грн.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

При зверненні до суду першої інстанції позивачем не було надано достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження виплати ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 200 000 грн. Витяги з Переліку виплачених відшкодувань та Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не можуть свідчити про виплату ОСОБА_1 грошових коштів в розмір 200 000 грн., оскільки не є первинними документами.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

17 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» із заявою-вимогою, у якій довела до відома банку свій намір не продовжувати строк розміщення вкладу за договором - заявою № 300937/5993/7-15 та вимагала виплатити їй суму належного їй строкового вкладу. При цьому будь-яких доказів про те, що відповідач заявляла банку свої вимоги щодо депозиту за Договором-заявою 300937/5990/7-15 матеріли справи не містять.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою представником відповідача було надано копію Заяви на видачу готівки №32981 від 25 листопада 2015 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 було отримано грошові кошти в розмірі 158 352 грн. 14 коп. із зазначенням змісту операції - виплата коштів вкладнику АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Доводи позивача про те, що відповідний доказ не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції до уваги з підстав ненадання його при розгляді справи у суді першої інстанції, апеляційний суд відхиляє, оскільки вказаний доказ має ключове значення для справи, а позивачем не надано доказів на підтвердження виплати відповідачу грошових коштів у розмірі більшому, ніж їй належало до відшкодування за вкладом.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що позивачем не було доведено отримання відповідачем коштів, які він просить стягнути як безпідставно набуті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 405 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді