ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді-доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 травня 2021 року, ухвалене суддею Поліщук Т.В., повний текст рішення складено - 20 травня 2021 року

у справі за позовом Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус ХМНО Шеренков Валерій Олегович, приватний нотаріус ХМНО Мусієнко Олена Іванівна, приватний нотаріус ХМНО Самощенко Олександра Ігорівна, приватний нотаріус ХМНО Гончаренко Оксана Миколаївна, про визнання договорів купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

21 листопада 2016 року надійшла позовна заява КЗОЗ «ХОКПЛ № 3» в інтересах хворої ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус ХМНО Шеренков Валерій Олегович, приватний нотаріус ХМНО Мусієнко Олена Іванівна, приватний нотаріус ХМНО Самощенко Олександра Ігорівна, приватний нотаріус ХМНО Гончаренко Оксана Миколаївна, про визнання правочинів, договорів купівлі-продажу недійсним, в якому позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений від імені ОСОБА_6 з ОСОБА_5 на підставі довіреності від 30.10.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко В.О. 19.11.2012 року за р. №3134; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 06.12.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І. від 06.12.2012 року за р. №3615; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.12.2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко О.М. від 26.12.2012 року за р. №2824.

Позовна заява мотивована тим, що на стаціонарному лікуванні в ХОКПЛ №3 неодноразово перебуває ОСОБА_3 , вперше перебувала на стаціонарному лікуванні у 2012 році. ОСОБА_3 у 2012 році була зареєстрована та мешкала в ізольованій однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , що не була приватизована. ОСОБА_3 страждає на тяжкий психічний розлад, є пенсіонером за віком, самотньою людиною. 06.10.2012 року після виписки ОСОБА_3 з лікарні додому з відділення її забрали дві жінки, одну з яких звали ОСОБА_4 , яка пообіцяла ОСОБА_3 надавати їй допомогу, розрахуватися з боргами за комунальні послуги, приділяти увагу за умовою підписання ОСОБА_3 довіреності. На що ОСОБА_3 , в силу свого психічного стану, погодилася та, не розуміючи, що підписує, підписала на ім`я ОСОБА_8 довіреність від 30.10.2012 року, посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Шеренковим В.О., зареєстрована за №1401. Після підписання довіреності ОСОБА_8 паспорт та інші документи ОСОБА_3 не повернула. Відповідно до довіреності ОСОБА_4 здійснила 07.11.2012 року приватизацію квартири АДРЕСА_1 , проте, документів на приватизацію квартири ОСОБА_3 не надала. 23.11.2012року ОСОБА_3 у зв`язку з погіршенням психічного стану була за її заявою госпіталізована до ХОКПЛ №3, без документів. За заявою ОСОБА_3 адміністрація лікарні звернулася до прокуратури щодо законності підписаних ОСОБА_3 у нотаріальній конторі документів. 29.11.2012 року на підставі відомостей за фактом звернення ОСОБА_3 порушено досудове розслідування та після проведеної перевірки провадження за матеріалами досудового розслідування закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу злочину, передбаченому ч. 3 ст. 357 КК України. У подальшому стало відомо, що ОСОБА_3 знято з реєстраційного обліку з адреси: АДРЕСА_2 , та зареєстровано з 22.11.2012 року за адресою: АДРЕСА_3 , у ОСОБА_4 , на що ОСОБА_3 своєї згоди не надавала. Також стало відомо, що на підставі підписаної ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 довіреності, квартира АДРЕСА_1 , неодноразово була відчужена, а саме: за договором купівлі-продажу від 19.11.2012 року - ОСОБА_5 , 06.12.2012 року ОСОБА_7 та 26.12.2012року ОСОБА_1 . Позивач зазначає, що ОСОБА_4 неправомірно використала підписану ОСОБА_3 на неї довіреність, оскільки ОСОБА_3 наміру на приватизацію та відчуження своєї квартири не мала. 06.11.2015 року ОСОБА_3 поновлені документи, які посвідчували її особу, та за заявою лікарні рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.07.2016 року ОСОБА_3 визнана недієздатною, над нею встановлена опіка та за відсутністю призначеного судом опікуна, його функції виконує ХОКПЛ №3. Внаслідок свого психічного захворювання самостійно звернутися до суду за захистом порушених прав ОСОБА_3 не має можливості.

02.12.2016 року позивач КЗОЗ ХОКПЛ № 3 в інтересах ОСОБА_3 подав до суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус ХМНО Шеренков Валерій Олегович, приватний нотаріус ХМНО Мусієнко Олена Іванівна, приватний нотаріус ХМНО Самощенко Олександра Ігорівна, приватний нотаріус ХМНО Гончаренко Оксана Миколаївна, в якій просив суд визнати недійсними: правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного від імені ОСОБА_3 з ОСОБА_5 на підставі довіреності від 30.10.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко В.О. 19.11.2012 року за р. № 3134; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 06.12.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І. від 06.12.2012 року за р. № 3615; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.12.2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко О.М. від 26.12.2012 року за р. № 2824 (т.1 а.с. 52-57).

Уточнені позовні вимоги мотивовані тим, що у ОСОБА_3 намір на приватизацію та відчуження належної їй квартири був відсутній; волевиявлення ОСОБА_3 під час оформлення довіреності на ім`я ОСОБА_4 30.10.2012 року не відповідало її внутрішньому переконанню, бо вона знаходилася у такому психічному стані, що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними; на підставі підписаної довіреності ОСОБА_3 втратила своє житлове приміщення, що було постійним місцем її мешкання та все своє рухоме майно, що знаходилось в квартирі, зазнала матеріальних збитків і душевних страждань.

02.12.2016 року позивачем також подане клопотання про поновлення строку позовної давності, в якому позивач просить визнати пропущення строку позовної давності звернення до суду з позовом з поважних причин, поновити його, посилаючись на те, що підстави пропущення строку позовної давності зумовлені психічним захворюванням ОСОБА_3 , істотними труднощами щодо вчинення нею особисто необхідних для цього дій, відсутністю (втратою) документів, що посвідчують особу ОСОБА_3 (т.1 а.с. 58-59).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 травня 2021 року поновлено Комунальному некомерційному підприємству Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» в інтересах ОСОБА_3 строк звернення до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус ХМНО Шеренков Валерій Олегович, приватний нотаріус ХМНО Мусієнко Олена Іванівна, приватний нотаріус ХМНО Самощенко Олександра Ігорівна, приватний нотаріус ХМНО Гончаренко Оксана Миколаївна, про визнання правочинів, договорів купівлі-продажу недійсними.

Позов задоволено.

Визнано недійсним правочин, здійснений у формі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного від імені ОСОБА_3 з ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко В.О. 19.11.2012 року за р. №3134, на підставі довіреності від 30.10.2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шеренковим В.О. 30.10.2012 року за р. №1401.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 06.12.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.І. від 06.12.2012 року за р. №3615.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.12.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко О.М. від 26.12.2012 року за р. №2824.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 908 в рівних частках, по 227 грн. з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 30.10.2012 року ОСОБА_3 склала довіреність, посвідчену нотаріально, будучи дієздатною. Проте, з висновку судово-психіатричного експерта №2 від 27.02.2020 року ДУ «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», вбачається, що ОСОБА_3 на момент складання довіреності 30.10.2012 року виявляла тяжкий психічний розлад у вигляді параноїдної шизофренії безперервного типу перебігу, тобто, на момент складання довіреності 30.10.2012 року за своїм психічним станом була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, вказаний висновок судово-психіатричного експерта №2 від 27.02.2020 року може бути прийнятий як доказ у даній справі, оскільки зроблений фахівцями в галузі психіатрії, є обґрунтованим та виваженим. З урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_3 на момент складання довіреності від 30.10.2012 року, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Шеренковим В.О. за р. №1401, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Таким чином, визнання недійсним первісного правочину довіреності від 30.10.2012 року тягне за собою визнання недійсними інших правочинів, що були укладені у подальшому, тобто договорів купівлі-продажу спірної квартири. При цьому, суд першої інстанції врахував правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16. Оскільки стороною позивача не ставилася позовна вимога про витребування майна від добросовісного набувача відповідно до ст. 388 ЦК України, тому суд не може вийти за межі заявлених вимог, але з метою захисту порушеного права позивача суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання недійсними оспорюваних правочинів

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд погодився з позицією позивача, що є підставою для визнання договорів купівлі-продажу недійсними, є укладання угоди дієздатною особою, яка не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (ч. 1 ст. 225 ЦК України). Висновки суду базуються на висновку судово-психіатричної експертизи №2 від 27.02.2020 року ДУ «Науково-дослідний інститут психіатрії» МОЗ України та висновку судово-психіатричної експертизи №367 від 18.05.2017 року КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3». Вказує, що дійсно під час оформлення довіреності 30.10.2012 року на ім`я ОСОБА_4 . ОСОБА_3 в силу свого психічного розладу здоров`я була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, хоча конкретний висновок відсутній. Незважаючи на певні сумніви у правильності цих висновків, ОСОБА_1 прийняла рішення не заявляти клопотання про проведення інших експертиз у справі. Вказує, що довіреність від 30.10.2012 року була оформлена включно для здійснення приватизації квартири і не немає ніякого відношення до укладенння договору купівлі-продажу з ОСОБА_5 ід 19.11.2012 року. Зазначає, що позивач будь-яких вимог щодо недійсності цієї довіреності на приватизацію або щодо самої приватизації не заявляв. Оформлення будь-якої довіреності є окремим правочином і потребує встановлення його недійсності або навпаки законності. Вказує, що договір купівлі-продажу від 19.11.2012 року, укладений між ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_9 також було оформлено на підставі довіреності, але зовсім іншої. «Друга» довіреність була нотаріально посвідчена 13.11.2012 року приватним нотаріусом Шеренковим В.О. і саме на підставі цієї довіреності було оформлено перший договір купівлі-продажу квартири. Аналіз стану ОСОБА_3 на час оформлення другої довіреності не надавався. Вказує про покращення стану ОСОБА_3 після лікування у період з 01.06.2012 року до 05.10.2012 року. Суд не звернув увагу на те, що 01.06.2012 року ОСОБА_3 написала заяву про надання усвідомленої згоди на надання їй стаціонарної психіатричної допомоги. На час укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_5 19.11.2012 року недієздатною ОСОБА_3 визнана не була, на лікуванні не знаходилася. ОСОБА_3 була визнана недієздатною рішенням суду від 21.07.2016 року та встановлено над нею опіку. Вказує, що у даному випадку існує ситуація, коли цей договір укладено на підставі абсолютно законної довіреності, що виключає підстави для визнання його недійсним, бо позивач посилається на застосування саме ст. 225 ЦК України. Зазначає, що ОСОБА_3 була присутня при його укладанні та особисто отримала грошові кошти від продажу квартири. Суд не надав оцінки тому факту, що вимога про визнання недійсною довіреності від 30.10.2012 року взагалі позивачем заявлена не була. Також вказує на те, що існує правова позиція Верховного Суду щодо відсутності необхідності визнавати недійсними правочини щодо відчуження майна при його витребуванні в останнього набувача. Зазначає, що суд не звернув увагу на відсутність законних підстав для поновлення позивачу строку позовної давності. Також посилається на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України. Просить апеляційний суд звернути увагу відносно вимог недійсності договорів купівлі-продажу, які були укладені. Вказує, що ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Зазначена позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №674/31/15. Зазначає, що звертаючись до суду в інтересах власника квартири, позивач обрав неправильний спосіб судового захисту, оскільки ОСОБА_3 не була стороною цих договорів (п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19.07.2021 року відкрито провадження у справі (т.4 а.с. 200).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26.07.2021 року справа призначена до апеляційного розгляду на 10-00 год. 22.09.2021 року, з повідомлення учасників справи (а.с. т. 210).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 05.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.5 а.с. 1).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10.10.2022 року справа призначена до розгляду на 17.05.2023 року на 10-00 год. 17.05.2023 року, з повідомлення учасників справи (т.5 а.с. 2).

У судове засідання апеляційного суду 02.10.2023 року учасники справи не з`явилися, відлповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали заяви про розгляд справи у їх відсутність (т.5 а.с. 20,24), позивач Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 14.09.2023 року судової повістки про виклик у цивільній справі на його офіційну електронну адресу у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.5 а.с. 28). Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 30.10.2012 року ОСОБА_3 склала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Шеренковим В.О. за р. №1401, якою уповноважила ОСОБА_4 бути її представником в усіх без винятку органах державної влади та місцевого самоврядування, державних, адміністративних, господарських, громадських організаціях, установах, підприємствах незалежно від галузевої належності, підпорядкування та форми власності, КП «Жилкомсервіс», житлово-експлуатаційних та комунальних установах, банківських установах, нотаріальній конторі, у відділі приватизації житлового фонду виконкому Харківської міськради, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» з питань приватизації на її ім`я квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 9).

Також, ОСОБА_3 13.11.2012 року склала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Шеренковим В.О. за р. №1444, якою уповноважила ОСОБА_4 купити на її ім`я квартиру або частину житлового будинку в м. Харкові або Харківській області, зареєструвати її право власності на вказане нерухоме майно; обміняти або продати за ціну та на умовах за своїм розсудом належну їй на праві особистої власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , а також оформити на її ім`я субсидію (т.4 а.с.13).

Згідно копій документів щодо проведення приватизації квартири АДРЕСА_1 , що надані Харківською міською радою, ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_10 за довіреністю, посвідченою 30.10.2012 року приватним нотаріусом ХМНО Шеренковим В.О. за р. №1401, подала через начальника дільниці №31 КП «Жилкомсервіс» до начальника відділу приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації заяву про передачу у приватну власність квартири шляхом приватизації, вказана заява зареєстрована 05.11.2012 року за №5-426-Ц2. 07.11.2012 року відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до якого власником вказаної квартири є ОСОБА_3 (т.4 а.с.40-45).

На підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 -Ц2, виданого 07.11.2012 року відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ОСОБА_3 була власником квартири АДРЕСА_1 , до укладення договору купівлі-продажу 19.11.2012 року (т.1 а.с. 20-30).

19.11.2012 року між ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_4 за її довіреністю, посвідченою 13.11.2012 року приватним нотаріусом ХМНО Шеренковим В.О., і ОСОБА_11 укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І., відповідно до умов якого ОСОБА_11 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.4 а.с. 5-6, 13-15).

Згідно наданих КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» матеріалів приватизаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 , містяться наступні документи: заява від імені ОСОБА_3 на ім`я директора КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №1204892 без дати, про реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , до заяви додані: свідоцтво про право власності, технічний паспорт, ксерокопія паспорту, ксерокопія ідентифікаційного коду; заява від імені ОСОБА_3 №2335958 від 08.11.2012 року про надання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 ; свідоцтво про право власності на нерухоме майно №5-12-317360-Ц2, видане 07.11.2012 року відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про те, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 ; копія договору купівлі-продажу квартири від 19.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. р. №3134, укладеного між ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_4 за її довіреністю, посвідченою 13.11.2012 року приватним нотаріусом ХМНО Шеренковим В.О., та ОСОБА_11 , відповідно до якого ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 ; копія довіреності ОСОБА_3 від 30.10.2012 року, посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Шеренковим В.О., на уповноваження ОСОБА_4 здійснювати дії з питань приватизації квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 253-260).

ОСОБА_3 з 21.11.2012 року знята з реєстрації з адреси: АДРЕСА_2 , де була зареєстрована з 06.07.1994 року по 21.11.2012 року, та з 22.11.2012 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.12-14).

26.12.2012 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко О.М., зареєстрований за №2824, на підставі якого ОСОБА_1 набула право приватної власності на зазначену квартиру (т.1 а.с. 183-185).

За відомостями КЗОЗ ХОКПЛ №3 ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у періоди: з 01.06.2012 по 05.10.2012; з 23.11.2012 по 27.05.2014; з 03.09.2014 по 07.11.2014; з 08.11.2014 по 10.05.2016, з діагнозом: шизофренія параноїдна форма, безперервний тип перебігу (т.1 а.с. 215).

Відповідно до наданих до суду позивачем копій наказів, ОСОБА_3 приймалась на посаду підсобного робітника на оплачувані громадські роботи, згідно з направленням Харківського МЦЗ: з 05.05.2010 по 31.05.2010; з 19.07.2010 по 19.08.2010; з 25.08.2010 по 25.09.2010; з 02.11.2010 по 30.11.2010; з 01.10.2010 по 31.10.2010; з 23.02.2011 по 22.03.2011; з 25.03.2011 по 24.04.2011; з 31.05.2011 по 30.06.2011; з 04.07.2011 по 03.08.2011; з 05.08.2011 по 12.08.2011 (т.2 а.с.65-75).

01.06.2012 року ОСОБА_3 написала заяву про надання усвідомленої згоди на надання їй стаціонарної психіатричної допомоги на підставі ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» в ХОКПЛ №3 (т.2 а.с. 88).

05.10.2012 року на ім`я директора КЗОЗ ХОКПЛ №3 ОСОБА_3 подала заяву про її виписку додому, в якій зазначає, що отримала на руки паспорт (т.2 а.с. 90).

Надана до суду позивачем копія медичної документації свідчить про те, що ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у КЗОЗ ХОКПЛ №3 з 01.06.2012 року по 05.10.2012 року з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип протікання (т.2 а.с. 88-94).

Згідно наданої позивачем медичної документації, ОСОБА_3 неодноразово перебувала на лікуванні у ХОКПЛ №3 на протязі 2012-2018 років з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип протікання (т.2 а.с. 95-173).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №453 від 10.06.2016 року КЗОЗ ХОКПЛ №3, ОСОБА_3 в дійсний час виявляє стійкий хронічний психічний розлад в формі шизофренії параноїдної. За своїм психічним станом ОСОБА_3 в дійсний час не здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними (т.1 а.с. 209-214).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.07.2016 року, яке набрало законної сили, у справі №643/18231/15-ц ОСОБА_3 визнано недієздатною та над нею встановлено опіку (т.1 а.с. 7).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №367 від 18.05.2017 року КЗОЗ ХОКПЛ №3, ОСОБА_3 на теперішній час виявляє хронічний, стійкий психічний розлад у формі шизофренії параноїдної. Відповідно до свого психічного стану нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_3 у період часу, якому відповідає оформлення довіреності 30.10.2012 року, виявляла хронічний, стійкий психічний розлад у формі шизофренії параноїдної. Відповідно до свого психічного стану не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.с. 247-252).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03.06.2019 у справі №643/11684/18, яке набрало законної сили 03.07.2019, ОСОБА_3 визнано недієздатною та встановлено над нею опіку. Строк дії рішення про визнання особи недієздатною два роки з дня набрання рішенням законної сили (т.3 а.с. 123-124).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №2 від 27.02.2020 року ДУ «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», ОСОБА_3 на момент складання довіреності 30.10.2012 року виявляла тяжкий психічний розлад у вигляді параноїдної шизофренії безперервного типу перебігу. ОСОБА_3 на момент складання довіреності 30.10.2012 року за своїм психічним станом була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.4 а.с. 85-99).

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з наступного.

За статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до ч.1ст. 215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленічастинами першою - третьою,п`ятоюташостою статті 203цього Кодексу.

Відповідно до ч.1ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною третьою статті 244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 239 цього ж Кодексу правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначено у п.п. 7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України суду слід встановити неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, враховуючи сукупність зібраних доказів у справі, тому вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно достатті 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно достатті 212 ЦПК України.

Стаття 216ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину робиться перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Щодо вимоги сторони відповідача про застосування строку позовної давності суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно з уточненою позовною заявою позивачем подане клопотання про поновлення пропущеного строку.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що причини пропущення позивачем встановленого законом строку звернення з позову до суду є поважними, оскільки пропущення такого строку викликано необхідністю відновлення документів, які посвідчують особу ОСОБА_3 (так, як вбачається з матеріалів справи, паспорт ОСОБА_3 отримано у серпні 2015 (т.1 а.с. 17); визнання ОСОБА_3 недієздатною за рішенням суду. У зв`язку з чим суд першої інстанції поновив позивачу пропущений строк звернення до суду з позовною заявою. Підстави для відмови у задоволенні позову в зв`язку з застосуванням строків позовної давності за заявою представника відповідача відсутні.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного від імені ОСОБА_6 з ОСОБА_5 на підставі довіреності від 30.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко В.О. 19.11.2012 року за р. №3134; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 06.12.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І. від 06.12.2012 року за р. №3615; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 26.12.2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко О.М. від 26.12.2012 року за р. №2824.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що квартира АДРЕСА_1 , яка була передана у приватну власність ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 -Ц2, виданого 07.11.2012 року відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, у результаті укладення договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І., перейшла у приватну власність останньої.

Колегія суддів звертає увагу, що у мотивувальній частині рішення суду не зазначено про укладення у подальшому, а саме 06.12.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.І. від 06.12.2012 року за р. №3615, на підставі умов якого спірна квартира перейшла у приватну власність ОСОБА_2

26.12.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко О.М. від 26.12.2012 року за р. №2824.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказав, що врахував правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 05.06.2018 року у справі №338/180/17, від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, проте, їх не застосував, оскільки стороною позивача не ставилася позовна вимога про витребування майна від добросовісного набувача відповідно до ст. 388 ЦК України, а суд не може вийти за межі заявлених вимог, тому з метою захисту порушеного права позивача суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання недійсними оспорюваних правочинів, що, як зазначає колегія суддів, є порушенням вимог процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог, які задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У постанові Великої Палати ВС від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16-ц зазначено, що позивач заявив вимоги: скасувати рішення сільської ради про виділення земельної ділянки; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку; витребувати земельну ділянку з незаконного володіння відповідача та зобов`язати його повернути земельну ділянку у власність держави. Суди першої та апеляційної інстанцій, з якими погодилася ВП ВС, дійшли висновку, що держава, як власник ділянки, волю на її вибуття з власності не виражала (відчуження відбулося з волі сільської ради, якій земельна ділянка не належала), тому ділянка вибула з державної власності поза волею власника, тому застосовуються статті 387, 388 ЦК України, й належним способом захисту буде віндикаційний позов (витребування майна від добросовісного набувача). При цьому ВП ВС зробила висновок, що для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Верховний Суд відмовив у задоволенні перших двох позовних вимог, а про останню вказав, що в разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. При цьому рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

По справі вбачається, що позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідач ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплатила 1362 грн. судового збору (т.4 а.с. 168). Відповідач ОСОБА_2 сплатив при подачі апеляційної скарги 1362 грн. (т.4 а.с. 177). У такому випадкусплачений судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п. 2, 376 ч.1 п. 4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 травня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус ХМНО Шеренков Валерій Олегович, приватний нотаріус ХМНО Мусієнко Олена Іванівна, приватний нотаріус ХМНО Самощенко Олександра Ігорівна, приватний нотаріус ХМНО Гончаренко Оксана Миколаївна, про визнання договорів купівлі-продажу недійсним відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, понесені ОСОБА_1 у розмірі 1362 грн. та ОСОБА_2 у розмірі 1362 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А Лобов В. М. Триголов