Справа № 158/1284/21
Провадження № 2/0158/7/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 вересня 2023 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Сіліч Ю.Л.,
за участю секретаря судового засідання - Оніщук Н.Є.,
представника відповідача Державної казначейської служби України Шевченко О.О.,
представника відповідача МВС України Отроди Т.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ківерцівського ВП № 1 Луцького РУП ГУНП у Волинській області, Державного казначейства України, Головного Управління Національної Поліції у Волинській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -
В С Т А Н О В И В
В обґрунтування заявлених вимог вказує, що досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом нанесення йому тілесних ушкоджень (правова кваліфікація - ч.1 ст.125 КК України) триває сім років (на момент звернення до суду). В даному провадженні слідчі п`ять разів виносили постанови про його закриття і жодного разу йому, як потерпілому, про це в установленому законом порядку не повідомляли; копії постанов про закриття КП не надсилали.
Крім того, ухвалами судів декілька разів були скасовані ухвали слідчих про закриття КП і зроблені конкретні вказівки слідчим щодо того, які слідчі дії необхідно повести. Проте, дані вказівки слідчими не були виконані.
Стверджує, що неефективність досудового розслідування, надмірна тяганина та ігнорування його, як потерпілого, органами досудового розслідування призвело до страждань, хвилювань, втрати часу, коштів, оскільки змушений був самостійно контролювати дії працівників правоохоронних органів щодо розслідування даного кримінального провадження.
З огляду на викладене, просить визнати дії слідчих ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області незаконними, такими, що завдали моральну і матеріальну шкоду та стягнути з Державної казначейської служби України 250 000 (двісті п`ятдесят) тисяч моральної шкоди та 5000 (п`ять) тисяч гривень матеріальної шкоди та 4000 (чотири) тисячі витрат на правничу допомогу.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 травня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання; надано відповідачу термін на подання відзиву (т.1, а.с.13).
07 червня 2021 року на адресу Ківерцівського районного суду Волинської області надійшов відзив на позовну заяву від Державного казначейства України, в якому представник просить відмовити у задоволенні заявлених позивачем вимог у повному обсязі.
Заперечує статус Казначейства як відповідача та вважає за доцільне залучити його як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Стверджує, що факт визнання незаконними дій слідчих ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто судовим рішенням. Однак, позивачем не надано будь-яких доказів, що могли свідчити про заявлене. Тому, факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди у даному випадку є недоведеним. З огляду на відсутність доказів, які б підтверджували наявність причинно- наслідкового зв`язку між шкодою та діями працівників поліції, просить відмовити у задоволенні позову в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Вважає, що витрати на правничу допомогу не підлягають до задоволення, оскільки позивач мав право звернутись за юридичною допомогою до безкоштовного адвоката, однак використав право на звернення до приватного адвоката, а тому зобов`язання щодо сплати таких послуг повинно бути віднесено виключно на нього (т.1, а.с.21-26).
17 червня 2021 року на адресу Ківерцівського районного суду Волинської області надійшов відзив за підписом представника МВС України, в якому останній просить поновити строк для подання відзиву та відмовити у задоволенні вимог позивача.
Стверджує, що МВС України не вчиняло жодних протиправних дій по відношенню до позивача, які могли б свідчити про спричинення останньому матеріальної та моральної шкоди. Вважає розмір витрат на правничу допомогу надто завищеним, оскільки справа є незначної складності (т.1, а.с.31-35).
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 23 червня 2021 року поновлено МВС України процесуальний строк на подання відзиву (т.1, а.с.46).
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 23 червня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання МВС України про закриття провадження в частині визнання дій слідчих незаконними (т.1,а.с.47).
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 23 червня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Державного казначейства України про заміну процесуального статусу відповідача на третю особу (т.1,а.с.48).
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 липня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження (т.1, а.с.54).
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 серпня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т.1,а.с.62).
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 18 січня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача МВС України про заміну неналежного відповідача МВС України на належного ліквідаційну комісію УМВС України у Волинській області (т.1, а.с.165).
28 вересня 2022 року представником МВС України надано додаткові письмові пояснення на позовну заяву, в яких останній просить відмовити у задоволенні заявлених вимог позивача, оскільки МВС України не наділено повноваженнями проводити досудове розслідування чи здійснювати контроль за його проведенням, а отже жодних протиправних дій відносно ОСОБА_1 не здійснювало ( т.2, а.с.104-105).
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 квітня 2023 року, за клопотанням позивача, залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача - Головне управління Національної поліції у Волинській області (т.3, а.с.34).
27 квітня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від ГУНП України у Волинській області, в якому представник просить відмовити у задоволенні вимог позивача. Стверджує про відсутність правових підстав для стягнення моральної та матеріальної шкоди позивачу, оскільки досудове розслідування кримінального провадження за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 завершено, проведено усі необхідні слідчі дії (т.3,а.с.50-56).
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Вказав, що 02 серпня 2014 року за місцем свого проживання, в ході конфлікту зі своїм сином, отримав тілесні ушкодження. З відповідною заявою звернувся до органів поліції. Однак, за сім років слідчими, в порушення вимог ст. 9 КПК України, не проведено повного, всебічного та неупередженого розслідування вказаного кримінального провадження, що свідчить про неефективне досудове розслідування. Просив врахувати, що він, як потерпілий, протягом 9 років (на момент розгляду справи в суді) не мав доступу до матеріалів кримінального провадження, оскільки повсякчас отримував усні відмови від слідчих/дізнавачів. Вперше з матеріалами кримінального провадження він ознайомився після подання позову до суду. Про неефективність досудового розслідування свідчать неодноразові ухвали слідчих суддів, якими були скасовані процесуальні рішення слідчих/дізнавачів про закриття кримінального провадження. Просив врахувати, що він, як особа, яка є громадянином України, у статусі інваліда війни і, відповідно, до матеріалів кримінального провадження перебуває в якості потерпілого, очікував від правоохоронних органів належного досудового розслідування та справедливого рішення, однак, натомість, отримав фізичні страждання, вимушені зміни в своєму житті, розчарування. Така бездіяльність працівників поліції кардинально змінили його щоденне життя, оскільки протягом дев`яти років він змушений відвідувати поліцію, прокуратуру, суди та шукати справедливості.
Вказані дії працівників поліції призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації життя. Протягом дев`яти років він змушений брати участь у судових засіданнях, спростовувати безпідставні аргументи та незаконні постанови про закриття кримінального провадження.
Просив врахувати, що під час слухання справи ним було заявлено клопотання про допит свідків, а саме працівників Ківерцівського ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області, які здійснювали досудове розслідування кримінального провадження за фактом нанесення йому тілесних ушкоджень, однак, навіть виклики суду такі посадові особи також ігнорували, що знову ж таки завдавало йому моральних страждань.
Представник Міністерства внутрішніх справ, Державної казначейської служби України, Головного національного управління поліції у Волинській області в судовому засіданні позов заперечили, просили відмовити в його задоволенні.
Представник ВП № 1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП України у Волинській області в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.
За клопотанням позивача, судом заслухано свідків.
Свідок начальник СД ВП № 1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області Бутейко М.М. в судовому засіданні пояснив, що до СД ВП № 1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області для здійснення досудового розслідування було передано вказане кримінальне провадження у зв`язку з внесенням змін до КПК України, зокрема, введенням інституту кримінальних проступків. В ході досудового розслідування проведено судово-медичну експертизу, за результати якої встановлений ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_1 , які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Вказав, що вказівки в ухвалі слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області про одночасний допит невиконані через відмову свідків у його проведені.
Свідок старший слідчий СВ ВП № 1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області Кришталь В.П. суду пояснив, що постанова про закриття кримінального провадження не може свідчити про неефективність здійснення досудового розслідування.
Свідок старший дізнавач СД ВП № 1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області Бібіка О.В. суду поямнила, що у зв`язку із змінами в КПК України, їй, за дорученням, для здійснення досудового розслідування передано вказане кримінальне провадження. Закриваючи кримінальне провадження її дії не суперечили вимог закону. Вважає досудове розслідування кримінального провадження ефективним. Постанова про закриття кримінального провадження не скасована ні прокурором ні судом.
Заслухавши пояснення позивача, який позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі; представника відповідача - МВС України та Державної казначейської служби України, які позов заперечили та просили у його задоволенні відмовити, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.
Частина 1 ст. 4 ЦПК України встановлює кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
В силу вимог ст. ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний встановити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого, суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 560/898/16-ц.
03 серпня 2014 року постановою заступника начальника СВ Ківерцівського РВ УМВС України у Волинській області призначено судово-медичну експертизу (КП, а.с.12), за результатами якої експертом надано висновок (КП, а.с.12-13).
Постановою слідчої Подзюбанчук Т.А. від 07.08.2014 року, дане кримінальне провадження прийнято до свого провадження та розпочато досудове розслідування (КП, а.с.3).
07.08.2014 року ОСОБА_1 на підставі поданої ним заяви визнано потерпілим (КП, а.с.7,9).
07 серпня 2014 року проведено допит потерпілого (КП, а.с.10-11).
18 серпня 2014 року основним слідчим надано доручення про проведення слідчих дій (КП, а.с.15), які частково були виконані (КП, а.с.17-21).
30 вересня 2014 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження за відсутності складу злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (КП, а.с.22).
Вказану постанову ОСОБА_1 оскаржив до слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області 29.12.2015 року. Аналізуючи скаргу, суд звертає увагу, що про наявність такої постанови, позивач дізнався лише 21.12.2015 року, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, тобто за спливом практично трьох місяців. Даних про те, що вказана постанова була надіслана ОСОБА_1 , матеріали справи не містять, хоча у відповідності до вимог ч.6 ст.284 КПК України, слідчий зобов`язаний сповістити про таке рішення як заявника так і прокурора.
Ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 06 січня 2016 року вищевказану постанову було скасовано, а матеріали справи направлено для подальшого досудового розслідування. Слідчий суддя констатував, що постанова слідчого є передчасною, оскільки матеріали кримінального провадження містять багато протирічь (КП, а.с.27-28).
Надалі, 05 лютого 2016 року, тобто через два роки, слідчим управлінням ГУНП у Волинській області висловлена письмова вимога заступнику начальника СВ Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області виконати усі попередні вказівки, перевірити доводи ОСОБА_1 та прийняти кінцеві процесуальні рішення (КП, а.с.44).
На виконання такої вимоги, слідчим СВ Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області Здунюком Б.С. направлено запит до КЗ «РТМО» щодо надання даних із журналу обліку громадян за зверненням ОСОБА_1 до медичного закладу 02.08.2014 року (КП, а.с.45); отримано копії з журналу обліку прийому амбулаторних хворих із даними звернення ОСОБА_1 до медичного закладу 02.08.2014 року (КП,а.с.47-49).
На підставі лише таких слідчих дій, 19 серпня 2016 року слідчим Здунюком Б.С. знову винесено постанову про закриття кримінального провадження, про що повідомлено потерпілого (КП, а.с.50-51).
23 серпня 2017 року ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області вищевказану постанову слідчого було скасовано; матеріали провадження ухвалено направити для подальшого досудового розслідування (КП, а.с.55). Слідчий суддя вкотре вказав, що досудове розслідування проведено поверхнево. Окрім іншого, зазначив, що на момент розгляду скарги в суді, слідчими до сих пір не виконано вказівки в ухвалі слідчого судді Ківерцівського районного суду від 06.01.2016 року.
11 вересня 2017 року, слідчим Здунюком Б.С. надано доручення начальнику СКП Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області Зингелю О.Г. щодо проведення певних слідчих дій у вказаному кримінальному провадженні, а саме допит свідка та чергового лікаря, котрий проводив огляд ОСОБА_1 (КП,а.с.54).
22 вересня 2017 року виконано вказівку слідчого та проведено вищезазначені слідчі дії (КП, а.с.55-56).
27.11.2017 року на вимогу слідчого Здунюка Б.С., Ківерцівським районним судом Волинської області було надано матеріали про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2, ст. 185 КУпАП України за фактом 02.08.2014 року (КП,а.с.52-123).
Отримавши вказані документи, слідчим Здунюком Б.С., наступного дня (28.11.2017 року) винесено повторну постанову про закриття кримінального провадження (КП,а.с.165-166).
Даних щодо оскарження вказаної постанови матеріали справи не містять, хоча ОСОБА_1 стверджував, що оскаржував її. Вказана обставина, на думку суду, з розрахунку того, що суд витребував саме належним чином завірені копії матеріалів кримінального провадження, свідчить про неналежне оформлення таких, відсутності контролю з боку слідчого щодо збирання, оформлення матеріалів кримінального провадження.
17 січня 2018 року, слідчим Дячуком С.Я. винесено постанову про призначення судово-медичної експертизи щодо отриманих ОСОБА_1 тілесних ушкоджень 02.08.2014 року (КП, а.с.169), за результатами якої надано висновок експерта (КП, а.с.171).
19 січня 2018 року вказаним слідчим проведений допит одного зі свідків (КП, а.с.176-177) та на наступний день винесено чергову постанову про закриття провадження (КП, а.с.179-182).
Ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 лютого 2019 року скасовано вищевказану постанову слідчого. Слідчий суддя констатував, що слідчим не надано оцінку показанням свідків, очевидців та потерпілого в частині з`ясування розбіжностей. Окрім того, слідчим суддею зобов`язано слідчого провести їх одночасний допит (КП, а.с.183).
15 лютого 2019 року заступником начальника СВ Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області Миколою Бутейком було надано доручення про проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження; слідчим Кришталем В.П. прийнято КП до свого провадження (КП, а.с.175-176).
Однак, жодних слідчих дій до 08 квітня 2020 року не було проведено. 08 квітня та 29 червня 2020 року проведено допити поліцейських, які виступили в якості свідків (КП, а.с.194-196) та винесено чергову постанову про закриття кримінального провадження (КП, а.с.199-202), яка ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 серпня 2020 року була скасована з підстав невиконання слідчим попередніх вказівок слідчого судді (КП, а.с.205-206).
29 червня 2021 року вказане кримінальне провадження було прийнято старшим дізнавачем Ківерцівського ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області Оленою Бібікою (КП, а.с. 123). Після винесення постанови про прийняття до свого провадження, матеріали кримінального провадження містять лише протокол допиту свідка та відмови інших свідків від проведення слідчих дій (КП, а.с.224-227).
На час розгляду справи, зі слів дізнавача, кримінальне провадження завершено, однак суду не подано доказів на підтвердження викладеного.
Надаючи оцінку дослідженому кримінальному провадженню та показанням свідків (поліцейських), суд звертає увагу на несумлінне відношення посадових осіб до виконання своїх обов`язків щодо розслідування кримінального провадження, що знайшло своє підтвердження у винесенні постанов про закриття кримінального провадження за результатами поодиноких слідчих дій та скасування судами таких процесуальних рішень. Вказане свідчить про неефективне досудове розслідування.
Доведеною є й надмірна, невиправдана тривалість досудового розслідування (9 років на момент розгляду справи).
За змістом статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
У відповідності до статі 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого с самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статі 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів м місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, вставленим законом.
Кожен, чиї прав а та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо так е порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст.13 Конвенції).
Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.
Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, швидкість розслідування та незалежність слідства.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення.
Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
Разом з тим, причинний зв`язок між протиправними діями заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Як вбачається з матеріалів дослідженого кримінального провадження, органом досудового розслідування п`ять разів приймались постанови про закриття кримінального провадження, в якому ОСОБА_1 є потерпілим. Усі процесуальні рішення, за скаргами потерпілого, були скасовані ухвалами слідчих суддів Ківерцівського районного суду Волинської області. Підставами скасування було неналежне проведення слідчими досудового розслідування, що носило систематичний характер протягом семи років.
Наведене свідчить про недобросовісне виконання своїх обов`язків посадовими особами та суперечить положенням ст.19 Конституції України.
У зв`язку з надмірною тривалістю кримінального провадження, ОСОБА_1 був змушений відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертись із відповідними заявами та клопотаннями, що не входило до його буденного життя та призвело до моральних страждань, розчарувань, оскільки він, як громадянин України, інвалід війни, будучи у статусі потерпілого, очікував від органу досудового розслідування, що діє від імені держави, захисту його прав, швидкого компетентного розслідування та встановлення істини.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що систематичність наведених дій, надмірна тривалість кримінального провадження призвели до моральних страждань ОСОБА_1 . Останній протягом семи років змушений був брати участь у судових засіданнях, спростовувати безпідставні аргументи та незаконні постанови про закриття кримінального провадження.
Твердження представника відповідача - Державної казначейської служби щодо обрання позивачем неправильного способу захисту (на думку відповідача, позивач повинен доводити бездіяльність чи дії органу досудового розслідування в порядку кримінального процесуального закону, на думку суду, не може вважатися в достатній мірі підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки на момент звернення позивача з даним позовом і розглядом справи по суті, досудового розслідування продовжувалось. Вказане не сприяє в повній мірі реалізації його права як потерпілого в кримінальному провадженні.
Відповідно до статі 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості, відновлення) та з врахуванням інших обставин.
При визначенні розміру моральної шкоди, суд оцінює ступінь моральних страждань позивача, що виразились у розчаруванні, оскільки він, як громадянин України, інвалід війни, очікував від органів влади (поліцейських) справедливості, захисту його конституційних прав, натомість отримавши невизначеність, ігнорування, постійний стрес, зміну буденного способу життя.
Позивач просив компенсувати моральну шкоду у розмірі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень. Вважає, що саме така сума моральної шкоди відповідає бездіяльності слідчих протягом семи років з врахуванням їх заробітної плати та обов`язком сумлінно виконувати свої повноваження.
Однак, суд не може погодитись із заявленим позивачем розміром моральної шкоди, який всупереч загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність, відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст.3 ЦК України, є надмірним.
Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить із положень статей 23, 1174 ЦК України та враховує характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, враховуючи засади співмірності, виваженості та справедливості, що відповідає роз`ясненням, які містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) №4 від 31 березня 1995 року.
Щодо вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 5 000 грн, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як передбачено статтею 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Частина 2 статті 1192 ЦК України передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
У судовому засіданні позивач не довів сам факт заподіяння йому діями та бездіяльністю органу досудового розслідування матеріальних збитків, не надав жодного належного допустимого та достовірного доказу заподіяння таких збитків.
Ті обставини, що ОСОБА_1 поніс матеріальні витрати на виготовлення копій документі, підготовку скарг, витрати на проїзд, не є матеріальними збитками у розумінні вимог статті 22 ЦК України.
Враховуючи вищенаведене у сукупності, суд доходить висновку, що у позовні в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог в цій частині.
Щодо статусу відповідачів, суд зазначає наступне.
Згідно підпункту «а» пункту 1 частини 2 статті 38 КПК України, досудове слідство здійснюють: слідчі підрозділи органів Національної поліції.
Згідно статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Враховуючи, що Відділення поліції №1 (місто Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області є слідчим підрозділом органу Національної поліції і не має статусу юридичної особи, суд приходить до висновку, що у даній справі, виходячи зі змісту і суті спірних правовідносин, належним відповідачем є Головне управління Національної поліції у Волинській області.
З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що в частині вимог позивача до Міністерства внутрішніх справ України, Відділення поліції №1 (місто Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області про відшкодування моральної шкоди слід відмовити з тих підстав, що дані органи не є належними відповідачами.
Щодо позовної вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, суд зазначає наступне.
05 травня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Федош С.М. було укладено договір №008 про надання правничої допомоги (т.1, а.с.10). Сторонами узгоджено, що адвокат зобов`язується надати правничу допомогу ОСОБА_1 по складанню позовної заяви та інших необхідних документів для звернення клієнта до Ківерцівського районного суду Волинської області із позовною заявою до МВС України, Ківерцівського ВП №1 Луцького РУП ГУНП у Волинській області про стягнення моральної шкоди.
Договором фіксовано оплату гонорару адвокату у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень (т.1, а.с.10-зворот).
Відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордера №008 від 05.05.2021 року, ОСОБА_1 оплачено адвокату договірну суму гонорару (т.1, а.с.9).
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Відповідно до положень частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
Оскільки позивачем надано суду доказ укладення договору між адвокатом на надання правничої допомоги, в якому зафіксована сума гонорару; квитанцію, що свідчить про оплату такої суми, враховуючи, що сторонами не було заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги, суд приходить до переконання, що така позовна вимога підлягає до задоволення в повному обсязі.
Твердження представників відповідачів - Державного казначейства України та ГУНП України у Волинській області на відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині з тих підстав, що позивач мав право скористатись і безкоштовною правничою допомогою, не може бути взято судом до уваги, оскільки відповідно до статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Керуючись ст. ст. 4, 15, 76-81, 133, 137, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, суд -
У Х В А Л И В
Позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ківерцівського ВП № 1 Луцького РУП ГУНП у Волинській області, Державного казначейства України, Головного Управління Національної Поліції у Волинській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди та 4 000 (чотири тисячі) гривень витрат на правничу допомогу.
В решті позовних вимог відмовити.
В задоволенні позовних вимог до Міністерства внутрішніх справ України, Відділення поліції №1 (місто Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач Міністерство внутрішніх справ України, адреса: вул. Богомольця, 15, м. Київ, .

Представник відповідача Отрода Тетяна Юріївна, адреса: вул. Богомольця, 15, м. Київ.

Відповідач Ківерцівське ВП № 1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області, адреса: вул. Залізнична. 52, м. Ківерці Волинської області.

Відповідач Державне казначейство України, адреса, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, .

Представник відповідача Шевченко Ольга Олександрівна, адреса: вул. Стрілецька, 4а, м. Луцьк Волинської області.

Відповідач Головне управління Національної поліції у Волинській області, адреса: вул. Винниченка, 11, м. Луцьк Волинської області, .

Представник відповідача Мартинюк Валентина Валеріївна, адреса: вул. Винниченка, 11, м. Луцьк Волинської області.

Повний текст рішення складений 05.10.2023 року.

Суддя Ківерцівського районного суду Ю.Л. Сіліч