У Х В А Л А

02 жовтня 2023 року м. Київ

Справа №752/8449/20

Апеляційне провадження №22-ц/824/13496/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Мазур Ю.Ю., 10 листопада 2022 року у м. Києві, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року позов ТОВ «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задоволено.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 , ним 31 липня 2023 року до Київського апеляційного суду подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року залишено без руху.

Зазначеною ухвалою вказані ОСОБА_1 причини пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження рішення, визнано не поважними та надано останньому строк для усунення недоліків, а саме зазначення інших поважних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року, з наданням відповідних доказів.

Копію ухвали Київського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року супровідним листом направлено на вказану в апеляційній скарзі електронну та поштову адресу скаржника.

25 вересня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 , на виконання вимог ухвали суду, надійшла заява про усунення недоліків, в якій він вказує на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що суд, відповідно до закону вручив і надіслав відповідачу оскаржуване рішення у паперовій формі рекомендованим листом.

Вказує, що ознайомлення з матеріалами справи та обізнаність у зв'язку з цим про наявність оскаржуваного рішення є лише правом сторони. Ознайомлення відповідача з матеріалами справи 04 травня 2023 року не скасовує та саме по собі не змінює передбаченого ч.7 ст. 272 ЦПК України обов`язку суду вручити відповідачу копію оскаржуваного рішення. Однак, в матеріалах справи відсутні відомості про вручення відповідачу копії оскаржуваного рішення суду, а ознайомлення з матеріалами справи не є тотожним врученню копії рішення суду.

Також звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні не зазначено дату складання повного тексту рішення, внаслідок чого неможливо обчислити строк апеляційного оскарження.

Крім цього, відповідач вказує на те, що висновок суду про те, що відповідач був повідомлений про розгляд справи шляхом вручення йому копії ухвали про відкриття та копії позовної заяви, фактично є висновком по суті апеляційної скарги, що може здійснюватись лиш після відкриття провадження у справі. Разом з цим, зворотнє поштове повідомлення про вручення вказаних вище документів не може бути належним доказом про вручення вказаних документів, оскільки воно не відповідає вимогам, що ставляться до таких відправлень.

На підставі викладеного, просить врахувати вищевказані обставини, поновити йому строк на апеляційне оскарження та зупинити дію оскаржуваного рішення.

Однак, перевіривши доводи заяви та матеріали справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Частиною 1 ст. 127 ЦПК України передбачено, що, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Отже, процесуальним законом запроваджено оціночні параметри визначення обґрунтованості причин пропуску процесуального строку. При цьому, не існує іншого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з підготовкою звернення до суду тощо.

Положеннями ст. ст. 12,81 ЦПК України унормовано, зокрема, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В силу наведених вимог, особа, яка заявляє клопотання про поновлення встановленого законом процесуального строку повинна надати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

До таких висновків дійшов, зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №140/13772/21.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» зазначено: «право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.»

Окрім того, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці також виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави та з боку держави може бути піддане обмеженням, зокрема шляхом встановлення певної процедури розгляду справи.

Диспозитивність (від лат. dispono - розпоряджаюся) - це надання особам, які беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Зміст принципу диспозитивності перш за все розкривається через положення хто хоче здійснити свої права, повинен сам потурбуватися про це. Вказані принципи надають кожному учаснику справи можливість самостійно розпоряджатися наданими йому законом процесуальними правами, в тому числі і правом брати участь в судових засіданнях.

Перш за все, слід зазначити, що аналогічні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення від 10 листопада 2022 року відповідач наводив в апеляційній скарзі, і їм була надана оцінка в ухвалі від 12 вересня 2023 року, та вони були визнанні неповажними.

Посилання відповідача в заяві про усунення недоліків, як на поважну підставу пропуску строку на апеляційне оскарження, на те, що суд першої інстанції в порушення ч.7 ст. 272 ЦПК України не виконав свого обов`язку щодо вручення останньому копії оскаржуваного рішення та в матеріалах справи відсутні відомості про таке вручення, а ознайомлення з матеріалами справи не є тотожним врученню копії рішення суду, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, виходячи з такого.

Так, право на доступ до правосуддя не є абсолютним, та законодавством встановлений певний порядок участі осіб у судовому розгляді, який має бути ними додержаний.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, вказує на те, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ознайомився з матеріалами справи 04 травня 2023 року /а.с. 26/, вказане свідчить і про те, що відповідач ознайомився, і з повним текстом рішенням суду від 10 листопада 2022 року, однак заяву про отримання копії рішення суду відповідач не подав, та в подальшому, знаючи про наявність оскаржуваного рішення, жодних дій щодо отримання його копії не вчинив. Разом з цим, із апеляційною скаргою на вказане рішення суду відповідач звернувся лише 31 липня 2023 року подавши її до Київського апеляційного суду, тобто після спливу майже 3-х місяців після ознайомлення з матеріалами справи. Вказане свідчить про те, що відповідач розпорядився своїми правами щодо оскарження рішення суду в установлений законом строк на власний розсуд приймаючи на себе ризики вирішення питання поновлення процесуальних строків. А отже, вказані ним обставини не можуть бути визнані поважними причинами пропуску процесуального строку, визначеного законом.

Посилання відповідача на те, що зворотнє поштове повідомлення про вручення відповідачу копії ухвали суду про відкриття та копії позовної заяви не може бути належним доказом про вручення вказаних документів, оскільки воно не відповідає вимогам, що ставляться до таких відправлень, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки вони є необґрунтованими.

А тому, виходячи з принципів, розумності, справедливості, рівності учасників судового розгляду, а також враховуючи принцип правової (юридичної) визначеності, викладені ОСОБА_1 в заяві обставини не можуть вважатися поважними причинами для поновлення строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з чим виявлені в апеляційній скарзі і зазначені в ухвалі Київського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року недоліки відповідачем не є усунутими.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в порядку п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України, особі, яка подала апеляційну скаргу слід відмовити у відкритті апеляційного провадження.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, суд

у х в а л и в

Відмовити у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук