П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 року

м. Рівне

Справа № 570/1005/23

Провадження № 22-ц/4815/845/23

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Кушнір Н.В.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

10 травня 2023 року в м. Рівне

Повний текст рішення складено: 16 травня 2023 року

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Великоомелянська сільська рада Рівненського району Рівненської області;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,: приватний нотаріус Лубенського районного нотаріального округу Карпець Оксана Михайлівна;

за участі: представника позивача адвоката Касьяненка Артема Миколайовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Касьяненка Артема Миколайовича на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,: приватний нотаріус Лубенського районного нотаріального округу Карпець Оксана Михайлівна; про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року в суд звернувся представник ОСОБА_1 адвокат Касьяненко А.М. з позовом до Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області (далі - Великоомелянська сільська рада), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,: приватний нотаріус Лубенського районного нотаріального округу Карпець О.М. (далі приватний нотаріус Карпець О.М. або нотаріус); про визнання права власності на спадкове майно.

Мотивовано позов тим, що ОСОБА_1 є єдиним, хто успадкував дві земельних ділянки, які належали померлому ОСОБА_2 , однак через відсутність оригіналу Державного акта на право приватної власності на землю позивач не має змоги оформити у власність спадкове майно в нотаріальному порядку.

Тому просив визнати право власності ОСОБА_1 на спадкове майно - земельні ділянки площею 0,96 га та 1,68 га (сумарно 2,64 га) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великоомелянської сільської ради відповідно до конфігурації, площі та місцезнаходження, визначених Державним актом на право приватної власності на землю серії IV-PB №031514 від 17 серпня 2001 року, що належали на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2023 року ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовлено.

При ухваленні свого рішення суд першої інстанції виходив з того, що у заповіті, яким заповідалась земельна ділянка позивачу, її розмір складає 2.8 га, а це не відповідає площі земельних ділянок, визначеній Державним актом. Крім того, відсутні будь-які докази того, що заповідач була єдиною спадкоємцем власника земельних ділянок. Зазначав при цьому, що при наявності інших спадкоємців спірним є визначення належним відповідачем Великоомелянської сільської ради як орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси відповідної територіальної громади, оскільки при відсутності спадкоємців по заповіту закликаються спадкоємці по закону, зокрема, ним може бути як позивач, так і інші особи.

На рішення представником позивача адвокатом Касьяненком А.М. подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених в ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що станом на дату складення заповіту ОСОБА_3 яким заповідались земельні ділянки позивачу, вона залишалась єдиним спадкоємцем власника цих земельних ділянок - ОСОБА_2 . Проте оригінал Державного акта на право власності на землю в невідомий період було втрачено, а, відтак, позивач не мав можливості оформити право власності на земельні ділянки як спадкове майно. Зважав й на те, що відповідач позов підтримав та не заперечив проти задоволення. Тобто в компетентного органу сільського самоврядування не виникло сумнівів з приводу успадкування позивачем земельних ділянок, на відміну суду першої інстанції. Ту обставину, що зазначений в заповіті інший розмір земельної ділянки відрізняється від розмірів в Державному акті, заявник вважав несуттєвою. Стверджував про те, що заповідач інших земельних ділянок не успадковувала, а розбіжність в розмірі земельних ділянок є опискою. Не погоджувався з твердженнями суду про можливе існування інших спадкоємців після власника земельної ділянки, адже це не відповідало фактичним обставинам справи.

З наведених підстав просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано, хоча про таке право учасникам справи роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 23 червня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Як передбачено ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання права.

Зі змісту ч.3 ст. 16 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст. 321 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів. Норма статті 392 ЦК України, де визначено умови для визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Матеріалами справи з`ясовано, що відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії IV-PB№.031514 від 17 серпня 2001 року, архівна копія якого надана Управлінням Держкомзему у Рівненському районі Рівненської області, ОСОБА_2 , який мешкав в с. Омеляна Рівненського району Рівненської області, був власником двох земельних ділянок площею 0,96 га та 1,68 га, а сумарно - 2,64 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великомелянської сільської ради.

Земельні ділянки передані у приватну власність ОСОБА_2 на підставі рішення Великоомелянської сільської ради від 17 жовтня 2000 року №235, Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №37.

Між тим, зазначені земельні ділянкам є несформованими з огляду на правила ст. 791 ЗК України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що 04 травня 2006 року складено відповідний актовий запис №11, а Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського районного управління юстиції видано повторне свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 23 лютого 2016 року.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1, 2 ст. 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

27 травня 1953 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище " ОСОБА_4 ") зареєстрували шлюб. Повторно свідоцтво про шлюб видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського районного управління юстиції від 23 лютого 2016 року. Відповідно до копії паспорту ОСОБА_3 на стор. 10 наявний штамп Відділу РАГС Рівненського району Рівненської області про зареєстрований шлюб з ОСОБА_2 , відмітки про розірвання шлюбу відсутні.

Відповідно до статті 1261 ЦК України (в редакції, що діяла на день смерті ОСОБА_5 ) у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з довідкою, виданою відповідачем 26 лютого 2016 року №119, ОСОБА_2 до смерті проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , де за цією адресою на момент смерті з ним проживали його син - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дружина ОСОБА_3 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до довідки, виданої відповідачем 01 липня 2016 року №732, на день смерті ОСОБА_5 з ним фактично проживали його мати - ОСОБА_3 та сестра - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Довідкою, виданою відповідачем 13 травня 2015 року №345 підтверджено, що ОСОБА_6 до дня смерті проживала з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

09 вересня 2015 року ОСОБА_3 складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Карпець О.М., зареєстровано в реєстрі за №6918.

З заповіту видно, зокрема, що земельну ділянку площею 2,8 га на території Великоомелянівської сільської ради Рівненського району Рівненської області вона заповіла позивачу.

Положеннями глави 89 ЦК України визначено порядок оформлення права на спадщину, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно і зареєструвати право на таку спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, оскільки право власності на таке майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації.

19 червня 2017 року приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Карпець О.М. відкрито спадкову справу №57/2017 на майно ОСОБА_3 на підставі заяви позивача.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про нотаріат" нотаріус зобов`язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Відповідно до ст. 68 Закону України "Про нотаріат" нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Згідно із п. 4.14. Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. Пунктом 4.12 також встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Крім того, пунктом 4.15 визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених п.3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна: а п.4.18 - що у випадку, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності з спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

27 квітня 2021 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо земельних ділянок через відсутність у позивача оригіналу Державного акта щодо земельних ділянок.

Очевидним є те, що із 01 січня 2023 року Державний акт на право власності на земельну ділянку, а також його дублікат не видаються у зв`язку із втратою чинності відповідних наказів Державного комітету України по земельних ресурсах на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України №404 від 03 липня 2013 року.

З огляду на це спірні правовідносини й виникли з того приводу, що через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа позивач не може оформити і зареєструвати право власності на успадковані на підставі заповіту земельні ділянки.

При цьому у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16-ц, від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18, від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18).

Виходячи з наведеного, з урахуванням з`ясованих обставину справі та норм матеріального права, які регулюють виниклі правовідносини, пред`явлений позов є обґрунтованим та доведеним, а тому підлягає задоволенню. При цьому висновки суду при вирішенні спірних правовідносин є надмірно формальними та мотивовані припущеннями, що унеможливлює чинність оскаржуваного рішення.

Як правильно покликається заявник, відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Та обставина, що в Державному акті розмір земельної ділянки складає 2,64 га, а в заповіті вказується 2,8 га, а також враховуючи факт визнання відповідачем позову, не є істотною і не впливає на визначення справжньої волі заповідача.

Зазначена розбіжність за відсутності обґрунтованої та переконливої інформації про протилежне визнається колегією суддів як те, що в заповіті нечітко було зазначено характеристику нерухомого майна зі слів заповідача, на її власний розсуд орієнтовно. Більше того, ця обставина за наявності відповідних документальних даних є формальною, а тому не є визначальною при вирішенні спору.

Не повинно унеможливлювати захист невизнаних прав позивача припущення районного суду про існування інших спадкоємців, позаяк належних та допустимих доказів цього матеріали справи не містять.

Підставою для прийняття нової постанови - про задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Касьяненка Артема Миколайовича задовольнити.

Скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2023 року.

Позов задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_1 , на спадкове майно - земельні ділянки площею 0,96 га та 1,68 га (сумарно 2,64 га) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області відповідно до конфігурації, площі та місцезнаходження, визначених державним актом на право приватної власності на землю серії IV-PB №031514 від 17 серпня 2001 року, що належали на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 31 жовтня 2023 року

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків