Справа № 367/862/20
Провадження №2/367/834/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21 серпня 2023 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Катеринчука Б.К.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

03 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулася в Ірпінський міський суд Київської області з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя в якому просила: визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м, з яких житлова 28,5 кв.м. та автомобіль RENAULT SANDERO 2015 року випуску VIN-Код НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя; провести поділ квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м, з яких житлова 28,5 кв.м, що є спільною сумісною власністю подружжя шляхом: - виділити Позивачу, ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), із спільної сумісної власності подружжя 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м, з яких житлова 28,5 кв.м. визнавши за нею право власності на вказане майно; виділити Відповідачу ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ), із спільної сумісної власності подружжя 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м. з яких житлова 28,5 кв.м, визнавши за ним право власності на вказане майно; провести поділ автомобіля RENAULT SANDERO 2015 року випуску VIN-код НОМЕР_4 , що є спільною сумісною власністю подружку шляхом: виділити Позивачу, ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), із спільної сумісної власності подружжя 2/3 частини автомобіля RENAU SANDERO 2015 року випуску VIN-код НОМЕР_1 , визнавши за нею право власності на вказане майно; виділити Відповідачу, ОСОБА_3 (РНОКП НОМЕР_3 ), із спільної сумісної власності подружжя 1/3 частину автомобіля RENAULT SANDERO 2015 року випуску VIN-код НОМЕР_5 , визнавши за ним право власності на вказане майно; стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тa ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 22 жовтня 2010 року уклали шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1686 від 22 жовтня 2010 року. Від шлюбу подружжя має двох дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 липня 2019 року по справі №367/2804/19 шлюб розірвано.

Вказує, що за час сумісного життя сторонами по справі було набуто спільне майно вартістю 385 172 грн., а саме, 29 липня 2014 року придбано двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 59,3 кв.м, з яких житлова 28,5 кв. м. Квартира за договором купівлі-продажу оформлялась на ім?я Відповідача.

Вказує, що під час сумісного життя, 29 жовтня 2015 року, сторонами було набуто автомобіль RENAULT SANDERO 2015 року випуску VIN-код НОМЕР_6 , який також оформлявся на ім?я Відповідача.

Позивач стверджує, що жодної участі в утриманні спірної квартири відповідач не приймає, крім того, на її утримані залишилось двоє неповнолітніх дітей, яких вона утримує самостійно, проте, Відповідач не сплачує аліментів та не приймає жодної участі в утриманні дітей в інших формах. За таких обставин та з урахуванням того, що Відповідач не приймає участі з утримані спільного майна, не сплачує аліментів на утримання своїх дітей, та з урахуванням того, що неповнолітні діти залишились проживати з нею в спірній квартирі, в інтересах неповнолітніх дітей, вважає за можливе просити суд відступити від засад рівності часток подружжя, та визнати за Позивачем право власності на 2/3 частини квартири та 2/3 частини автомобіля в порядку поділу спільного майна подружжя.

21 грудня 2021 року представником позивача ОСОБА_2 ОСОБА_6 до суду подано заяву про зміну предмету позову, в якій просить: визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м, з яких житлова 28,5 кв.м.; провести поділ квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м, з яких житлова 28,5 кв.м, що є спільною сумісною власністю подружжя шляхом: виділити Позивачу, ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), із спільної сумісної власності подружжя 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м, з яких житлова 28,5 кв.м, визнавши за нею право власності на вказане майно; виділити Відповідачу, ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ), із спільної сумісної власності подружжя 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м, з яких житлова 28,5 кв.м, визнавши за ним право власності на вказане майно; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію за належну їй 2/3 частину вартості автомобіля RENAULT SANDERO 2015 року випуску VIN-код НОМЕР_7 , який є сумісною власністю подружжя та був відчужений без згоди ОСОБА_2 у розмірі 192920,67 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 12 березня 2020 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 24 жовтня 2022 року заяву представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м, з яких житлова 28,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 9, що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 12 грудня 2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, призначено справу до судового розгляду по суті .

Представник позивача в судове засідання з`явився, просив задовольнити позов враховуючи заяву про зміну предмету позову, подану 21 грудня 2021 року.

У судове засідання відповідач не з`явився, будучи своєчасно та належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст .80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 22 жовтня 2010 року зареєстрували шлюб, про що 22 жовтня 2010 року в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1686.

Згідно із копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_4 , батьками зазначені: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_2 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_10 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася ОСОБА_5 , батьками зазначені: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_2 .

Згідно із копією рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 липня 2019 року по справі № 367/2804/19 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення набрало законної сили 02 серпня 2019 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бадрудіновою Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за №447, ОСОБА_3 як покупець за договором, придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3кв. м.

Згідно інформації з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №198021407 від 28 січня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер :447, виданий 29 липня 2014 року.

Згідно із витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 23 січня 2020 року автомобіль RENAULT SANDERO 2015 року випуску VIN-Код НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_3 , дата реєстрації 29 жовтня 2015 року.

Відповідно до копії довідки виданої КП УЖКГ «Ірпінь» ОСОБА_2 від 03 січня 2020 року № 142, в квартирі АДРЕСА_1 , прописані: ОСОБА_2 з 07 травня 2015 року; ОСОБА_4 з 07 травня 2015 року; ОСОБА_3 з 02 квітня 2016 року; ОСОБА_5 з 07 травня 2015 року.

Згідно копії акта обстеження матеріально-побітових умов проживання сім`ї власника житла (заявника) від 24 січня 2020 року, складеного депутатом Ірпінської міської ради Король П.П. в квартирі АДРЕСА_1 , фактично проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

В конкретних правовідносинах, суд вважає доведеним, що квартира АДРЕСА_1 та транспортний засіб марки RENAULT SANDERO 2015 року випуску VIN-Код НОМЕР_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Згідно ч. 3 ст.60 СК України - якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не передбачено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Так, у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі №664/2522/16-ц (провадження №61-17808св19) ВС роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьоїстатті325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року за №1-8/2012 (№17-рп/2012) в справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України, встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

У постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Як вбачається з правового висновку Верхового Суду, висловленого у постанові від 09.07.2021 року у справі №161/8116/19 (провадження №61-22259св19), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У ст.68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Як вбачається із позовної заяви, позивач та відповідач не досягли згоди з приводу поділу квартири та автомобіля, та оскільки документи про право власності видані на ім`я відповідача, це стало підставою для звернення позивачем з цим позовом до суду.

Крім того, відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Так, з огляду на викладені обставини, враховуючи, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та те, що неповнолітні діти залишились проживати разом з матір`ю та перебувають на її утриманні, а відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, та не спростовано зазначеного факту, суд приходить до висновку про відступлення від рівності часток у майні подружжя.

За таких обставин можливе часткове задоволення позову та поділ майна подружжя наступним чином.

Позивачу ОСОБА_2 виділити 2/3 частину квартири АДРЕСА_1 , та визнати за нею право власності, а відповідачу ОСОБА_3 виділити 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності.

Що стосується способу поділу транспортного засобу шляхом стягнення грошової компенсації, то суд виходить з наступного.

Як встановлено судом, згідно з довідкою № 17/21 по середньо-ринковий вартості автомобіля складеної 16 грудня 2021 року ринкова вартість автомобіля марки RENAULT SANDERO з бензиновим типом двигуна об`ємом 1598 см3, з автоматичною коробкою передач, 2015 року випуску, на території України станом на 21 жовтня 2020 року за курсом НБК після округлення складає 289 381 (двісті вісімдесят дев`ять тисяч триста вісімдесят одна ) гривня.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 4, 6, 7 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

За приписами ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30.05.1997 р., при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ визначені у Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженій наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 року № 1335/5/1159), зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (далі - Методика).

Відповідно до п. 1.3 вказаної Методики, вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.

Судом встановлено, що Довідка оцінювача автотранспортних засобів ОСОБА_7 за результатами дослідження від 16 грудня 2021 року складена з урахуванням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

При розгляді справи не встановлено обставин недотримання вимог закону оцінювачем автотранспортних засобів при складанні довідки № 17/21 від 16 грудня 2021 року.

Стороною відповідача не надано будь-яких належних обґрунтувань та доказів того, що довідка експерта №17/21 від 16 грудня 2021 року є неправильною або неповною.

На підставі викладеного, зважаючи на норми ст.ст. 77-80 ЦПК України, вищевказаний висновок експерта є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом на підтвердження ринкової вартості спірного автомобіля.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16.

Як роз`яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У п. 30 цієї постанови Пленуму судам роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись наведеними нормами матеріального та процесуального права та оскільки автомобіль придбано у період зареєстрованого шлюбу та за спільні кошти подружжя, що не оспорюється відповідачем, позивач має право на відшкодування їй частки його вартості, що відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 444/848/16-ц.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації спільного майна подружжя, що становить частину вартості придбаного у період зареєстрованого шлюбу автомобіля марки RENAULT SANDERO 2015 року випуску, VIN-код транспортного засобу НОМЕР_7 , у розмірі 144 690 (сто сорок чотири тисячі шістсот дев`яносто) гривень 50 копійок, а також стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судових витрат.

В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, суд покладає на відповідача пропорційно задоволенню позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`ятнадцяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі -Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу суду надано Договір № 23 про надання правової допомоги від 27 січня 2020 року укладений між Адвокатським об`єднанням «ЛЕГАЛ ПАРТНЕР» та ОСОБА_2 ; додаткову Угоду до Договору про надання правової допомоги № 23 від 27 січня 2020 року, відповідно до якого вартість послуг становить 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень; копію квитанції №0.0..1 від 03 лютого 2020 року.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір -обґрунтованим (п. 268).

На підставі отриманих доказів, суд вважає за можливе при частковому задоволенні позову стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 фактично понесені витрати на правову допомогу в розмірі 13 391 (тринадцять тисяч триста дев`яносто одна) гривня 26 копійок. Крім того, позивачем сплачувалась вартість проведення оцінки майна, а саме оцінки транспортного засобу в розмірі 600 (шістсот) гривень, що стверджується розрахунковою квитанцією Серії БВАБ №038652 від 16 грудня 2021 року, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 12, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м, спільною сумісною власністю подружжя.

Провести поділ квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м, що є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом:

-виділити ОСОБА_2 із спільної сумісної власності подружжя 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м, визнавши за нею право власності на вказане майно;

-виділити відповідачу ОСОБА_3 із спільної сумісної власності подружжя 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м, визнавши за ним право власності на вказане майно.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію за належну їй 1/2 частину вартості автомобіля RENAULT SANDERO 2015 року випуску, VIN-код транспортного засобу НОМЕР_7 , у розмірі 144 690 (сто сорок чотири тисячі шістсот дев`яносто) гривень 50 копійок.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави суму недоплаченого судового збору у розмірі 289 (двісті вісімдесят дев`ять) гривень 31 копійку.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4014 (чотири тисячі чотирнадцять) гривень 72 копійки, витрати з оплати послуг оцінювача майна у розмірі 535 (п`ятсот тридцять п`ять) гривень 65 копійок, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 391 (тринадцять тисяч триста дев`яносто одна) гривня 26 копійок.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Кравчук