Справа № 462/6637/21 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/2777/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м.Львів

Справа № 462/6637/21

Провадження № 22-ц/811/2777/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 2 червня 2022 року у складі судді Боровкова Д.О., у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_3 , з участю третіх осіб: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Юрчук І.А., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування з чужого незаконного володіння нежитлового приміщення та скасування державної реєстрації права власності з припиненням права власності,-

встановив:

10 вересня 2021 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом, у якому просила витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради нежитлове приміщення загальною площею 31,7 кв.м, у будинку АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на це нежитлове приміщення з припиненням її права власності на нього. В обґрунтування позову посилається на те, що право власності на спірне нежитлове приміщення було зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2008 року у справі №2-о-47 за заявою ОСОБА_4 , з участю заінтересованої особи: Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про встановлення факту володіння нежитловим приміщенням, яке надалі скасоване постановою Львівського апеляційного суду від 7 червня 2021 року за апеляційною скаргою Львівської міської ради. Зазначає, що до скасування рішення суду першої інстанції спірне нежитлове приміщення неодноразово відчужувалось на підставі договорів купівлі-продажу, останнім покупцем за якими є відповідач ОСОБА_3 . Вказує, що спірне нежитлове приміщення належить територіальній громаді міста Львова на праві комунальної власності на підставі рішення Виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м.Львова від 10 березня 1987 року «Про затвердження реєстру житлових будинків», однак, незаконно вибуло з володіння власника поза його волею, а тому підлягає витребуванню від ОСОБА_3 з припиненням її права власності на це приміщення.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 2 червня 2022 року позов задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлові приміщення загальною площею 31,7 кв.м, на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 22739788). В решті позову відмовлено. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 , просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог з підстав порушенням норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що вона (відповідач) є добросовісним набувачем, оскільки придбала нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 2011 року, укладеного з ОСОБА_5 , і їй не було та не могло бути відомо про те, що у продавця відсутнє право продажу спірних приміщень, оскільки усі документи перевірялись нотаріусом. Посилається на те, що спірне приміщення вибуло з володіння позивача шляхом незаконних рішень державних компетентних органів, водночас, під час купівлі приміщення у неї не могло виникнути сумнівів у законності судового рішення, яке на момент укладення договору купівлі-продажу ще не було скасоване. Відповідно до оскаржуваного рішення суду вона позбавлена права власності на придбане нежитлове приміщення без компенсації і не може розраховувати на отримання іншого приміщення від держави.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

При постановленні рішення суд першої інстанції виходив з того, відповідно до ст. ст. 34, 35 Закону УРСР «Про власність» (чинного на момент здійснення розмежування державної та комунальної власності) під об`єктами права комунальної власності розумілося майно, що забезпечує діяльність Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передбачене відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території.

На виконання Закону України «Про власність» Кабінетом Міністрів України 5 листопада 1991 року прийнято постанову № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю), що заклало правові підстави для розподілу майна, яке в радянський період було виключно державним, на державне та комунальне.

На виконання цієї постанови Виконавчий комітет Львівської обласної ради народних депутатів прийняв рішення від 24 грудня 1991 року № 728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово-комунального господарства області». Цим рішенням затверджено перелік підприємств та організацій, які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включено також житловий та нежитловий фонд Львівської міської ради народних депутатів м. Львова.

Судом не взято до уваги твердження відповідача про те, що відсутність державної реєстрації права комунальної власності на спірні приміщення позбавляє Львівську міську раду права звертатися до суду з даним віндикаційним позовом.

Суд першої інстанції посилається на постанову Верховного Суду від 11 серпня 2020 року у справі № 461/1119/18, ст. 143 Конституції України, ст. ст. 327, 328, 329 ЦК України, Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно із ст. 387 цього Кодексу саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Відповідно ст. 388 ЦК України від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі. Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Суд першої інстанції у своєму рішенні посилається на те, що спірне нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 31,7 кв.м у будинку АДРЕСА_1 вибули з комунальної власності на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2018 року в справі № 2-о-47/2008, скасованого постановою Львівського апеляційного суду від 7 червня 2021 року, та прийшов до висновку про те, що спірне майно вибуло з володіння власника (територіальної громади м. Львова) поза його волею, що в свою чергу є підставою для задоволення позовної вимоги про витребування з чужого незаконного володіння нежитлового приміщення.

У рішенні суду зазначено, що ОСОБА_3 не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення з останньої коштів, які були сплачені при купівлі вказаних приміщень, а також, збитків, які відповідач зазнала у зв`язку із придбанням вказаного майна.

Віндикація майна, його витребування в особи, яка порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства. Повернення територіальній громаді м. Львова приміщень, які вибули з власності поза її волею, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, статусом спірних приміщень, які, як убачається з матеріалів інвентаризаційної справи, були житловими, а доказів їх легітимного переведення у нежитлові матеріали справи не містять, а відтак, ці приміщення можуть бути використанні для проживання незахищених верст населення, зокрема, переселенців та біженців.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності із припинення права власності, оскільки вказана вимога суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. У зазначеній частині рішення суду першої інстанції не оскаржене і не переглядається.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволеної вимоги про витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлового приміщення загальною площею 31,7 кв. м у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 22739788) з огляду на таке.

Встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова від 10 березня 1987 року «Про затвердження реєстру житлових будинків» житловий будинок АДРЕСА_2 був включений у реєстр житлових будинків, які знаходяться на балансі місцевих рад по Залізничному району міста Львова.

Таке рішення міститься в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок.

Будинок за цією адресою належав до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів.

З матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що первинно приміщення загальною площею 31,7 кв. м, розташоване у півпідвалі зазначеного будинку, було житловим.

У матеріалах інвентаризаційної справи міститься лист Львівського КП «Граніт», на балансі якого перебував вказаний будинок, від 7 травня 2007 року № 2/78, скерований на ім`я директора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», в якому підприємство просило виготовити технічну документацію на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 колишньої квартири АДРЕСА_3 .

Згідно із матеріалами інвентаризаційної справи нежитлове приміщення загальною площею 31,2 кв. м, яке розташоване в півпідвалі будинку на АДРЕСА_1 , з комунальної власності не вилучалося, його приватизація не здійснювалася.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 11 березня 2008 року у справі № 2-о-47/2008 за заявою ОСОБА_4 , з участю заінтересованої особи: ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», встановлено факт володіння ОСОБА_4 на праві приватної власності вказаним нежитловим приміщенням, яке розташоване у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 .

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 1 квітня 2008 року вбачається, що ОСОБА_4 зареєструвала право власності на таке приміщення (реєстраційний номер майна 22739788). Підставою виникнення права власності на вказане нерухоме майно зазначено рішення Залізничного районного суду міста Львова від 11 березня 2008 року.

ОСОБА_4 відчужила спірні нежитлові приміщення ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Матвіїв Л. І., зареєстрованого в реєстрі за № 1470.

6 серпня 2008 року ОСОБА_7 продав спірне нежитлове приміщення ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Андріїв М. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1297.

За наслідками проведеного 21 травня 2009 року обстеження спірного приміщення його площа змінилась: з 31,2 кв. м на 31,7 кв. м, що відображено у витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 22808808 від 22 травня 2009 року.

ОСОБА_8 продав спірне нежитлове приміщення ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 29 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М., зареєстрованого в реєстрі за № 1252.

ОСОБА_5 продала спірне нежитлове приміщення ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 20 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрчук М. І., зареєстрованого в реєстрі за № 85.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 16 листопада 2011 року ОСОБА_3 зареєструвала право власності на нежитлові приміщення загальною площею 31,7 кв.м на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 22739788).

Постановою Львівського апеляційного суду від 7 червня 2021 року скасовано рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2008 року у справі № 2-о-47/2008; ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_4 , з участю заінтересованої особи: ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про встановлення факту володіння нежитловим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Згідно із ч. 2 ст. 328 ЦК України ( у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із постановою Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц вказано: «за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог вказаних статей може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права, що стверджується постановою Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою.

Правила ч. 1 ст. 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Відповідно до ст. 400 цього Кодексу недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Стаття 300 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до ст. 346 цього Кодексу).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.

У своїй позовній заяві Львівська міська рада посилалася на те, що право власності на спірне нежитлове приміщення було зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі рішення Залізничного районного суду міста Львова від 11 березня 2008 року у справі № 2-о-47, яке надалі було скасоване постановою Львівського апеляційного суду від 7 червня 2021 року за апеляційною скаргою Львівської міської ради. До скасування цього судового рішення спірне майно неодноразово відчужувалось на підставі договорів купівлі-продажу, останнім власником спірного майна є відповідач ОСОБА_3 ;

ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі вказує на те, що вона є добросовісним набувачем приміщення у будинку АДРЕСА_1 .

Добросовісна особа, яка придбала нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Можливість витребування майна з володіння особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна.

Оцінивши наявні в справі докази, колегія суддів прийшла до висновку про добросовісність поведінки відповідача ОСОБА_3 щодо набуття спірного майна, оскільки докази про протилежне відсутні. Також колегія суддів враховує, що спірне майно відповідач набула за оплатним договором, при укладенні якого користувалася визнаними державою у встановленому порядку відомостями щодо належності майна особі, у якої майно придбане; договір нотаріально посвідчений. Витребування спірного майна від ОСОБА_3 не забезпечить справедливого балансу між захистом права позивача та врахування прав відповідача, дотримання засад верховенства права та розумності, що має бути забезпеченим у демократичному суспільстві.

З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Керуючись: ст. 367, п.1,2 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 2 червня 2022 року в частині часткового задоволення позову та витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлового приміщення загальною площею 31,7 кв. м у будинку АДРЕСА_1 ,- скасувати та в цій частині прийняти нове рішення.

У задоволенні позову в частині вимог про витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлового приміщення загальною площею 31,7 кв. м у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 22739788) відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 5 грудня 2023 року.

Головуючий-______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш ___________________ Р.В. Савуляк