КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 363/672/20 Головуючий у І інстанції -Чірков Г.Є
апеляційне провадження №22-ц/824/2456/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Старовойт Віталій Петрович, який діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

встановив:

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача 350 000 грн. сплаченого авансу та 42 000 грн. понесених збитків.

Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач в порушення укладеного між ним 07 червня 2017 року договору підряду на капітальне будівництво, не виконав обумовлені ним роботи та в строки визначені договором будинок не побудував, у зв`язку з чим вона розірвала з ним договір в односторонньому порядку і вимагає відшкодування завданих збитків.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 342 000 грн., а також судовий збір в розмірі 3 420 грн., а всього 345 420 (триста сорок п`ять тисяч чотириста двадцять) грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, адвокат Старовойт Віталій Петрович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням вимог процесуального та матеріального права, щодо всебічного й повного з`ясування обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів.

Вказує, що всю проекту-кошторисну документацію передав замовнику на затвердження у червні 2017 року, однак для початку провадження робіт затвердженої проектно-кошторисної документації від замовника назад не отримав, а отже був позбавлений можливості вчасно розпочати провадження робіт передбачених договором підряду, з вини замовника, а саме-з причин невиконання замовником умов договору підряду в частині надання будівельного майданчика та надання узгодженої проектно-кошторисної документації. Оскільки строк договору сплив, підрядник був змушений без узгодженої проектно-кошторисної документації розпочати провадження робіт зі зведення фундаменту.

Окрім іншого наголошує, що на строки виконання договору підряду вплинуло те, що позивачка 02 жовтня 2017 року зверталась до Мукачівської місцевої прокуратури із заявою про вчинення ним злочину передбаченого ст. 190 КК України, в результаті чого було накладено арешт на його автомобіль, який використовується під час виконання робіт за договором підряду, що унеможливило доставку до с.Лютіж Київська область дерев`яного будинку зі зрубів. У зв`язку з чим він запропонував внести зміни до договору підряду та продовжити строк виконання робіт.

Зазначає, що після закриття кримінального провадження сторонами було продовжено строк виконання робіт за договором підряду з огляду на те, що повернення коштів було не можливо оскільки, вони витрачені на закупівлю необхідних матеріалів, контрольну зборку зрубу проведено, залишилось перевезти та зібрати зруб на місці.

Вказує, що 17 грудня 2017 року підписав «Акт приемки выполненных подрядных работ за декабрь 2017» на суму 100 000 грн під тиском і погрозами з боку позивачки.

Наголошує, що договір був розірвано саме з ініціативи позивачки, яка повідомила, що сама добудує будинок.

Вказує, що суд першої інстанції всупереч положенням ЦПК України дослідив в судовому засіданні та зазначив докази одержані з порушенням встановленого законом порядку, що призвело до неправильного вирішення справи, а отже є підставою для скасування судового рішення.

Окрім іншого вказує на порушення судом першої інстанції його процесуальних прав, оскільки він не був неналежним чином повідомлений про розгляд справи, що призвело до ухвалення заочного рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 червня 2017 року ОСОБА_2 (замовник) та ОСОБА_1 (підрядник) уклали договір підряду на капітальне будівництво №07/06, відповідно до п. 1.1 якого підрядник зобов`язується виконати роботи з будівництва фундаменту та дерев`яного будинку з дикого зрубу по АДРЕСА_1 (далі - об`єкт) згідно із затвердженою проектно-кошторисною документацією, здати в експлуатацію об`єкт у встановлений термін.

Відповідно до п. 1.2 договору замовник зобов`язується надати підряднику будівельний майданчик, забезпечити своєчасне фінансування будівництва, прийняти завершений будівництвом об`єкт і повністю сплатити вартість виконаних робіт у порядку в розмірах, передбачених цим договором та додатками до нього.

Згідно п. 2.1, п. 2.3 договору загальний термін виконання робіт підрядником за договором передбачено графіком провадження робіт (додаток № 1) і терміном введення об`єкта в експлуатацію. Термін введення об`єкта в експлуатацію - не пізніше 15 вересня 2017 року.

Датою закінчення виконання робіт підрядника за цим договором є дата введення об`єкта в експлуатацію.

На виконання п. 3.3.3 договору позивачка 07 червня 2017 року сплатила відповідачу 325 000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 07 червня 2017 року.

В подальшому, а саме 30 червня 2017 року, 15 та 28 липня 2017 року позивачка сплатила відповідачу ще 75 000 грн. (по 25 000 грн. щоразу), що підтверджується квитанцією від 30 червня 2017 року та випискою АТ КБ «Приват Банк» від 28 серпня 2020 року №BF5JADJQER40GFLB.

04 жовтня 2017 року ОСОБА_2 направила на адресу відповідача претензію про повернення коштів, згідно якої вбачається, що станом на 04 жовтня 2017 року роботи з будівництва дерев`яного будинку з дикого зрубу по АДРЕСА_1 підрядником не виконані. У зв`язку не виконанням відповідачем умов договору позивачка повідомила відповідача про відмову від договору та просила негайно повернути їй грошові кошти в розмірі 400 000 грн.

17 листопада 2017 року відповідач надіслав позивачці відповідь на претензію, в якій зазначив, що ним збудований фундамент будинку, для будівництва якого придбалися відповідні будівельні матеріали, оплачували вартість робіт та послуг, а не встановлення дерев`яного будинку з дикого зрубу зумовлене об`єктивними обставинами непереборної сили, зокрема тим, що на автомобіль відповідача, яким той збирався доставити дерев`яний будинок до с. Лютіж, ухвалою суду накладено арешт та заборонено його використання.

В подальшому позивачка сплатила відповідачу ще 42 000 грн. необхідні для оплати поставки будівельних матеріалів до будівельного майданчика.

17 грудня 2017 року сторони підписали акт прийняття виконаних підрядних робіт за грудень 2017 року, яким ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_1 роботи по влаштуванню фундаменту вартістю 35 000 грн. з вартістю матеріалів, які для цього використані в розмірі 65 000 грн.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що позивачка умови укладеного договору виконала, сплатила відповідачу передоплату в розмірі 325 000 грн. та за усною домовленістю з відповідачем сплатила ще 117 000 грн., а загалом 442 000 грн. на придбання матеріалів та виконання робіт, необхідних для будівництва дерев`яного будинку зі зрубу.

Тому скористалась своїм правом, передбачених п. 6.1.1 Договору та ст..ст. 549, 849 ЦК України в односторонньому порядку розірвала з відповідачем, укладений 07 червня 2017 року договір підряду, а тому має право вимагати відшкодування завданих збитків, що є належним способом захисту.

Вирішуючи питання про розмір стягнення, суд прийняв до уваги акт виконаних робіт за грудень 2017 року на суму 100000 грн та дійшов висновку, що підстав для стягнення цієї суми не має, тому від заявленої суми в 442000 грн -100000 грн, стягненню підлягає сума в 342000 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України здійснено пропорційний розподіл судових витрат.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд враховуючи наступне.

Частиною 1 ст.509 ЦК передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

При цьому відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У ст.530 ЦК передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.622 ЦК у разі відмови кредитора від прийняття виконання, яке внаслідок прострочення втратило для нього інтерес (ст.612 цього Кодексу), боржник звільняється від обов`язку виконати зобов`язання в натурі.

У ст.631 ЦК зазначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно з ч.3 ст.651 ЦК у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У ст.653 ЦК визначені правові наслідки розірвання договору: зобов`язання сторін припиняються. з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Тобто одним із наслідків розірвання договору є припинення зобов`язань сторін, що виникли у сторін такого Договору відповідно до п.1 ч.2 ст.11 та ст.509 ЦК. Відтак за змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Відповідний висновок також міститься у постановах Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №910/7981/17, від 18.11.2019 №910/16750/18.

Відповідно, право замовника відмовитись від договору, передбачене ст.849 ЦК, зокрема, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим (ч.2), якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином (ч.3) або передбачене ч.4 цієї статті безумовне право відмовитись від договору до закінчення роботи виникають лише щодо тих договорів, які на момент такої відмови були чинними.

У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

У справі, що переглядається, сторони п.п. 1.1, 3.2.1 договору передбачили, що підрядник зобов`язується виконати роботи з будівництва фундаменту та дерев`яного будинку з дикого зрубу по АДРЕСА_1 (далі - об`єкт) згідно із затвердженою проектно-кошторисною документацією, здати в експлуатацію об`єкт у встановлений термін не пізніше 15 вересня 2017 року.

Пунктом 6.1.1 договору передбачено, що у разі порушення підрядником терміну введення в експлуатацію об`єкта, більш ніж на 15 календарних днів замовник має право на розірвання договору.

04.10.2017 року позивач направила в адресу відповідача односторонню відмову від договору, оскільки об`єкт не зданий в експлуатацію у встановлений термін.

Таким чином, односторонньою відмовою, позивачка припинила цивільні права та обов`язки за договором підряду з моменту отримання цієї відмови відповідачем.

В судовому засіданні сторони не змогли пояснити, коли саме ця відмова отримана, але не пізніше 17 листопада 2017 року, оскільки відповідач цією датою надав позивачу відповідь на її заяву.

Доводи відповідача про те, що договір припинив свою дію 15 вересня 2017 року, спростовуються його пунктом 9.7, згідно якого цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до моменту виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Статтею 631 ЦК передбачено, що строком дії договору є час, впродовж якого існують зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи спір про повернення попередньої оплати за договором підряду у постанові від 26.06.2018 у справі №910/9072/17, зазначила, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 ЦК України, частиною першою статті 202 ГК України такою підставою є виконання, проведене належним чином. З огляду на те, що закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи скаржника про те, що після закінчення строку дії укладеного між сторонами Договору є неможливим виконання відповідачем робіт за цим Договором та їх прийняття позивачем".

Відповідно, зобов`язання сторін, передбачені даним Договором, зокрема фінансові, не були припинені.

Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частинами 2, 3 ст.1212 ЦК передбачено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ст.1212 ЦК безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї норми за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Аналогічні висновки наведені в постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, на які посилається скаржник.

При цьому Верховний Суд неодноразово зазначав, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст.1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18).

Разом з тим, як було зазначено вище, не зважаючи на припинення строку дії спірного Договору в силу його п.6.1.1, фінансові зобов`язання сторін, що виникли між сторонами до закінчення строку дії цього Договору, не є припиненими (обов`язок підрядника повернути невикористану суму авансу, обов`язок замовника оплатити виконані роботи).

В судовому засіданні представник відповідача не визнав стягнуту суму лише в частині «Акту приемки выполненных подрядных работ за декабрь 2017» на суму 100 000 грн, посилаючись на те, що він складений позивачкою самостійно без врахування всіх витрат на матеріали. Крім того, вказував, що він підписаний був шляхом погрози застосування фізичної сили.

Статтю 882 ЦК України треба розглядати у системному зв`язку з іншими положеннями ЦК України, які регулюють правовідносини підряду, зокрема з положеннями частин 1, 4 статті 853 ЦК України, яка визначає, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Проте, Акт передання та прийняття робіт підписаний як підрядником, так і замовником і жодних зауважень не містить.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, на підтвердження тих обставин, що він був підписаний підрядником шляхом погрози застосування фізичної сили, відповідач не надав вирок суду, що набрав законної сили, щодо особи, яка такий примус вчинила.

За таких обставин, встановивши, що договір між сторонами розірваний, а фінансові зобов`язання не виконані, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Інші аргументи апеляційної скарги на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають, його висновків не спростовують, оскільки можуть мати значення для розірвання договору за ініціативою відповідача.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Щодо зазначеної в апеляційній скарзі обов`язковій підставі для скасування рішення суду.

На запит суду ГУ ДМСУ в Закарпатській області повідомило, що ОСОБА_1 значиться за адресою АДРЕСА_2 , що збігається з адресою, зазначеною у позові.

На вказану адресу судом здійснювались судові виклики, направлялись процесуальні документи.

На аркуші справи 44 Т1 міститься лист за змістом якого ОСОБА_1 про розгляд справи знає.

Згідно зворотного рекоментованого поштового повідомлення про вручення а.с. 48 Т1 ОСОБА_1 вручено ухвалу суду в цій справі особисто.

З підстав неналежного повідомлення відповідача розгляд справи неодноразово відкладався, в зв`язку з чим суд вживав різні способи повідомлення за допомогою електронної пошти, оголошення на порталі судової влади.

Так, на порталі судової влади відповідач викликався в с/з на 03.11.2020 року на 11:40, на 21.12.20 на 11:00 (59, 74).

Судові повістка направлялись на 21.12.20 року о 11:00 год.(73) і повертались без вручення (64).

27.01.2021, 13:52 з електронної адреси відповідач в заяві просив суд відкласти розгляд справи в зв`язку з виїздом за кордон а.с. 80.

А.с. 89 на 10:30 год 11.02.2021 року повернулося рекомендоване за закінченням терміну зберігання.

Протягом всього часу розгляду справи відповідач про зміну адреси суд не повідомляв.

Знаючи про розгляд даної справи жодного разу в судові засідання не з`явився, участь свого представника не забезпечив.

Представник у відповідача з`явився у серпні 2021 року, про що свідчить ордер на надання правничої (правової) допомоги, виданий на підставі договору про надання правової допомоги № 85 від 16.08.2021 року, тобто вже після ухвалення рішення в цій справі 11.02.2021 року.

Апеляційний суд зазначає, що згідно ч.1 ст.131 ЦПК України обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та про причини неявки в судове засідання.

1. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

2. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

3. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Таким чином, коли відповідач знав про те, що в провадженні суду знаходиться ця справа, вимоги ст.131 ЦПК України не виконав, в зв`язку з чим суд вважає, що за встановлених обставин рішення суду з цих підстав скасуванню не підлягає.

Враховуючи, що відповідач як сторона по справі повинен був цікавитись розглядом справи.

Європейський Суд з прав людини у своїй практиці зазначає, що обов`язок сторони полягає у тому, щоб проявляти особливу сумлінність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (рішення у справі «Сухорубченко проти Росії» (Sukhorubchenko v. Russia), заява № 69315/01, пункт 48, від 10 лютого 2005 року; ухвала щодо прийнятності у справі «Гуржий проти України» (Gurzhyy v. Ukraine), заява № 326/03, від 01 квітня 2008 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу адвоката Старовойт Віталія Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник