Справа № 638/9993/18
Провадження № 2/638/205/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2023 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі

головуючої судді Штих Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Зайченко Р.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 114680,25 грн. за кредитним договором №б/н від 08.02.2012 р., а також судові витрати в розмірі 1762,00 грн..

14.06.2018 відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (скорочена назва ПАТ КБ «ПриватБанк») на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (скорочена назва АТ КБ «ПриватБанк»).

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з метою отримання банківських послуг відповідач підписав заяву №б/н від 08.02.2012 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 2000 грн..

Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.

В позові представник позивача вказав, що у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 16.07.2018 року утворилась заборгованість у розмірі 114680,25 грн., що складається з заборгованості:

1965,51 грн. - за кредитом;

101384,29 грн. по процентам за користуванням кредитом;

5393,30 грн. за пенею та комісією;

500 грн. штраф (фіксована частина);

5437,15 грн. штраф (процентна складова).

Та сплачений судовий збір у озмірі 1762,00 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.

У відзиві відповідач повністю заперечував проти позовних вимог. Вказав що відповідач не укладав з позивачем ніяких договорів, всі умови на які посилається позивач не доведені. Грошові кошти на зазначений рахунок відповідач не зараховував. Зазначав про сплив позовної давності. Відповідач заперечував нарахування такої суми пені. В позові просив відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

06.11.2018 позивач подав Відповідь на відзив. В ньому зазначив що відповідач підписав «Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку», підписавши заяву Банк та клієнт приєднуються та зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банкуДоговорі банківського обслуговування в цілому. Вказав що позовні вимоги доведені долученими до позову доказами. Представник позивача зазначав про можливість одночасного застосування пені та штрафу. Заперечував сплив строку позовної давності.

22.03.2021 представником позивача було подано заяву про зменшення позовних вимог. В заяві вона просила стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 13131,99 грн:

1965,51 грн.- заборгованість за тілом кредиту в тому числі за простроченим;

3404,25 грн.- заборгованість за просроченими відсотками;

7762,23 грн.- заборгованість з пені.

Також понесені судові витрати.

До заяви представник позивача додала, зокрема, оригінал розрахунку заборгованості за договором № б/н від 08.02.2012 , укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 станом на 28.01.2021, з якого можна побачити, зокрема, що 16.10.2020 Відповідачем було погашено заборгованість на суму 344828,94 грн. Позивач зарахував сплату як погашення заборгованості по пені, про що вказав в кінці розрахунку.

Сторони в судове засідання не з`явились.

Матеріали справи містять заяву представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про розгляд справи за відсутності позивача.

Відповідача в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином.

Суд, дослідивши зібрані докази вважає, що позовні не вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.02.2012 року між Публічним Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» укладено кредитний договір без номеру з ОСОБА_1 шляхом підписання заяви.

Згідно умов зазначеного договору ОСОБА_1 отримав кредит розміром 2000 грн.,у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

Згідно з Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» в розділі картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», вказані наступні умови: базова процентна ставка 2.5% в місяць, за тратами здійсненими після 01.09.20142.9%; за тратами здійсненими після 01.04.20153.6%; розмір та строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця наступного за звітним в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова відсоткова ставка за договором) /30 - нараховується за кожен день прострочення кредиту, пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць, за наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму більше 50 грн.; розмір штрафу за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань - 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

Також на підтвердження факту отримання кредиту ОСОБА_1 позивачем надано виписку по картковому рахунку за період з 01.02.2012 по 06.11.2018.

Згідно з наданим в заяві про зменшення позовних вимог розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 22.03.2021 13131,99 грн:

1965,51 грн.- заборгованість за тілом кредиту в тому числі за простроченим;

3404,25 грн.- заборгованість за просроченими відсотками;

7762,23 грн.- заборгованість з пені.

Згідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У заяві позичальника від 08.02.2012 процентна ставка не зазначена.

Задовольняючи позов частково, суд свої висновки мотивує тим, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 22.05.2022 року, справа 393/126/20, дійшла висновку, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (двоі багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Суд дійшов висновку, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 статті 634 Цивільного кодексу України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.рrivatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-якій редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

На підставі викладеного суд вважав, що Паспорт споживчого кредиту, Витяг з «Тарифів Банку» та Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11.09.2018 шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки позивач не надав до суду належних і допустимих доказів, що сторони при укладенні договору досягли згоди саме про той розмір процентів, пені, які зазначені у наданих на підтвердження позову доказів, на яких саме умовах був укладений договір приєднання позивач належним чином не довів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

При цьому згадана презумпція відповідно до конституційного принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність, діє лише при доведеності позивачем факту укладення договору на певний умовах.

Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, згідно вимог ст.ст. 207, 1055 ЦК України щодо обов`язкової письмової форми договору кредиту та відповідно до принципу правової визначеності, який реалізований у загальних вимогах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, ст. 203 ЦК України, - не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України не можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Виходячи зі змісту поняття публічності норми статей 633, 634 ЦК України можуть застосовуватися лише якщо умови цього договору реально доступні невизначеному колу осіб.

Роздруківка із сайту позивача в мережі Інтернет не може виступати належним доказом, оскільки таку публікацію не можна вважати загально доступною, а цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Матеріали справи не містять належних підтверджень, що позичальник при підписанні Анкети-заяви, мав реальний доступ до сайту банку в мережі Інтернет. Тому доводи позову про те, що саме той Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанку», який доданий до справи, був розміщений на його сайті в мережі Інтернет, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до згаданих Умов є лише припущенням, який суд не вправі брати до уваги.

Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

В Постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 156/268/21 зроблено висновок , що при вирішенні спору спростувати доводи позову покладається на відповідача, а не на суд, проте це означає лише те, що у такому випадку суд повинен розглянути позов і визначити розмір заборгованості виходячи з умов договору та вимог закону.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, оскільки пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, - суд приходить до висновку, що при укладенні кредитного договору не відбулось узгодження сторонами порядку нарахування процентів за користування кредитом.

З матеріалів справи вбачається і неспростовано відповідачем, що 08.02.2012 він звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг і підписав Анкету-заяву, на підставі якої отримав кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. На підставі договору, відповідачу видавались кредитні картки, встановлювався кредитний ліміт. Відповідач з 2012 року користувався картками, отримуючи від Банку кредитні кошти з власної ініціативи, частково здійснював погашення заборгованості по кредитному договору, що вбачається з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку на ім`я ОСОБА_1 .

Враховуючи розрахунок заборгованості, доданий представником позивача до заяви про зменшення позовних вимог, ОСОБА_1 має заборгованість за тілом кредиту у сумі 1965,51 грн., а тому з відповідача підлягає стягнення саме тіло кредиту у сумі 1965,51 грн..

Доводи представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Установлено, що ОСОБА_1 користувався кредитним коштами, що підтверджується випискою банку. Відповідно до розрахунку останній платіж на погашення заборгованості внесено 10 серпня 2015 року в сумі 143.54 грн..

З указаним позовом банк звернувся в липні 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Сума позову при його подачі була 114680,25 грн. було частково задоволено позов у розмірі 1965,51 грн..

1965,51 : 114 680,25 * 100% = 2%

1762,00 * 2% = 35,24 грн.

Тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 35,24 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 1048-1050, 1054 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , Паспорт НОМЕР_1 виданий ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській обл. 07.07.1999, РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», , р/р № НОМЕР_3 , МФО №305299, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-д заборгованість за кредитним договором б/н від 11.09.2018 в розмірі 1965,51 грн (Тисячу дев`ятсот шістдесят п`ять гривень, п`ятдесят одну копійку).

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , Паспорт НОМЕР_1 виданий ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській обл. 07.07.1999, РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», , р/р № НОМЕР_3 , МФО №305299, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-д витрати по сплаті судового збору в розмірі 35,24 грн (Тридцять п`ять гривень двадцять чотири копійки).

Повний текст рішення складено 05.10.2023.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. ШТИХ