Справа № 372/4020/21
Провадження № 2-102/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2023 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Висоцької Г. В., при секретарі Куник О. В., за участю представника позивачів ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , їхнього представника ОСОБА_4 , представника служби у справах дітей Соколенко С. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Обухова цивільну справу за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2021 року позивачі звернулись до суду із позовом до відповідачів, в якому просили позбавити останніх батьківських прав відносно дітей: неповнолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітніх ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування своїх вимог вказали, що позивачі є бабою та дідом зазначених дітей, їх батьки відповідачі у справі, не займаються вихованням та утриманням дітей. Відповідачі будь-якої допомоги на утримання дітей не надають, не піклуються про їх здоров`я, фізичний та духовний розвиток. Відповідачі не можуть займатися дітьми, оскільки відповідач ОСОБА_7 є особою, яка зловживає спиртними напоями, а ОСОБА_8 та ОСОБА_2 є наркозалежними особами. А тому позивачі звернулись до суду для вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав.

26.11.2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче засідання.

05.01.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_8 ОСОБА_4 , в якому останній щодо позовних вимог заперечив у повному обсязі з підстав необґрунтованості та надуманості. На думку відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_8 подана позовна заява є помстою з боку позивачів, а також позивачі мають на меті, позбавивши відповідачів батьківських прав, залишаючись у статусі опікунів дітей, використовувати житло, що належить ОСОБА_12 на праві власності, в яких зареєстроване місце проживання дітей. З початку 2021 року сторони всі разом з дітьми проживали в будинку, який належить позивачам у м. Кагарлик. Після виникнення конфліктної ситуації, пов`язаної з грошима, відповідачі разом із дітьми переїхали проживати до м. Києва. У травні 2021 року діти гостювали у хрещеної матері ОСОБА_8 у с. Копачів, звідки їх забрали позивачі. В серпні 2021 року ОСОБА_2 хотіла забрати дітей у ОСОБА_5 , однак остання повідомила, що вони разом із дітьми поїхали відпочивати до моря. Після чого, відповідачі отримали повідомлення про необхідність з`явитися на засідання комісії захисту прав дітей Української міської ради Обухівського району Київської області для вирішення питання про позбавлення їх батьківських прав відносно їх дітей за позивачів. Відповідачам не відомо, де перебувають діти, позивачі їх переховують. Відповідачі переконані, що діти мають проживати разом із ними. Відповідачі мають постійний дохід від оренди квартир, та ОСОБА_2 є офіційно працевлаштованою. Твердження позивачів, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є наркозалежними не відповідають дійсності, є надуманими та необґрунтованими. Висновок органу опіки не може слугувати належним та допустимим доказом, оскільки ним не досліджувалось взагалі питання умов проживання дітей за місцем їх реєстрації у м. Києві.

19.01.2022 року ухвалою суду відмовлено у залученні третьої особи Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування, зобов`язано ВК Української міської ради Обухівського району Київської області як орган опіки та піклування обстежити умови проживання відповідачів та надати висновок щодо розв`язання спору на підставі додатково отриманих відомостей.

31.05.2022 року ухвалою суду зобов`язано ВК Української міської ради Обухівського району Київської області як орган опіки та піклування виконати увалу суду від 19.01.2022 року та надати висновок щодо розв`язання спору на підставі додатково отриманих відомостей, визнано явку представника ВК Української міської ради Обухівського району Київської області як органу опіки та піклування обов`язковою.

19.07.2022 року ухвалою суду замінено неналежну третю особу Українську міську раду Обухівського району Київської області як орган опіки та піклування на належну Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації; зобов`язано скласти висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів по справі.

14.10.2022 року протокольною ухвалою суду залучено в якості третьої особи без самостійних вимог Українську міську раду Обухівського району Київської області як орган опіки та піклування та визнано явку представника обов`язковою.

20.01.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

24.08.2023 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачів ОСОБА_4 про відвід головуючої судді Висоцької Г.В.

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , та їх представник ОСОБА_4 щодо позовних вимог заперечили к повному обсязі, просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_7 в судові засідання не з`являвся, про розгляд справи повідомлявся належним чином, правом подати відзив не скористався, заяв, клопотань до суду не направив.

Представниця служби у справах дітей Соколенко С.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Допитаний у судовому засіданні позивач ОСОБА_6 в якості свідка зазначив, що відповідачі вихованням дітей не займаються, дітей не утримують, останні проживають разом із позивачами, які ними опікуються, забезпечують усім необхідним.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_13 уклала шлюб із ОСОБА_7 , та отримала прізвище « ОСОБА_14 » (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ).

Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (копія свідоцтва про народження НОМЕР_2 ).

18 лютого 2010 року шлюб між ОСОБА_16 та ОСОБА_7 розірвано. При розірванні шлюбу ОСОБА_17 отримала прізвище « ОСОБА_18 » (копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 ).

Як зазначено у позовній заяві, відповідач ОСОБА_7 зловживає спиртними напоями, вихованням сина ОСОБА_19 не займається, не утримує, дитини проживає та перебуває на утриманні позивачів.

17 вересня 2010 року ОСОБА_13 змінила ім`я на « ОСОБА_20 » (копія свідоцтва по зміну імені НОМЕР_4 ).

08.11.2013 року ОСОБА_21 уклала шлюб із ОСОБА_8 , та отримала прізвище « ОСОБА_12 » (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 ).

Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 ) та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 ).

Як зазначають позивачі, відповідачі останні роки проживають окремо від них із дітьми, будь-якої допомоги не надають, не виховують дітей, не цікавляться та не піклуються про стан здоров`я дітей, їх фізичний та духовний розвиток.

Рішенням виконавчого комітету Української міської ради від 23.09.2021 року № 329 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадян ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 відносно неповнолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та малолітніх ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Позивачі у позовні заяві та у судових засіданнях заявляли, що відповідач ОСОБА_7 зловживає спиртними напоями, а відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є наркозалежними особами.

Як вбачається з позову, на підтвердження своїх позовних вимог, сторона позивача, як доказами, обмежилась тільки: копіями свідоцтва про народження дітей, висновком органу опіки та піклування, копіями медичної документації.

Ухвала суду, якою задоволено клопотання представника відповідачів про надання для огляду оригіналів долучених до позову медичних документів, позивачами не виконана.

У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1)-6) частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) вказано, що: «позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100)».

Суд зауважує, що розгляд справи здійснюється не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Аналізуючи спірні правовідносини судом установлено, що позивачами не доведений факт ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей.

Обставини ухилення відповідачів від виконання ними батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами.

У справі відсутні жодні докази застосування до відповідачів будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Окрім цього, на окрему увагу заслуговують й активні дії відповідачів, які спрямовані на заперечення проти цього позову, залучення представника, а також ініціювання судового процесу в іншому судді про відібрання дітей і повернення їх батькам. Тобто, самі по собі ці дії свідчать про наявність у відповідачів бажання возз`єднатися із дітьми та займатися їхнім вихованням.

Суд зазначає, що надані позивачами в обґрунтування позовних вимог докази не підтверджують необхідність позбавлення відповідачів батьківських прав згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України.

З наявних матеріалів справи неможливо встановити факт ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків, напроти під час допиту в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 довела свою обізнаність життям старшої дитини, особливостями його характеру, справами в навчальному закладі, здібностями до різних предметів. Вказана інформація на переконання суду свідчить про прояв щирої зацікавленості життям своєї дитини.

Позивачами не доведено, що поведінка відповідачів відносно дітей є свідомим нехтуванням ними своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батьків по відношенню до них батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачами від виконання батьківських обов`язків відносно дітей.

Висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Української міської ради від 23.09.2021 року № 329, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідачів батьківських прав відносно дітей, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

Суд критично оцінює висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , по відношенню до дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_22 та ОСОБА_11 , оскільки даний висновок є недостатньо обґрунтованим, а тому не може бути беззаперечним доказом для підтвердженням факту ухилення відповідачами від виконання батьківських обов`язків, а також застосування до них такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Окрім цього, при складанні висновку у органу опіки та піклування була відсутня будь-яка інформація про умови проживання дітей за місцем їхнього проживання та реєстрації із батьками в м. Києві, орган опіки не запитав відповідний акт у компетентного органу за місцем реєстрації дітей.

Суд також звертає увагу, що висновок складений органом опіки та піклування виконкому, компетенція якого розповсюджується на територію Української міської ради Обухівського району Київської області, де діти тимчасово проживали у орендованому житлі із бабою і дідом протягом незначного часу (місяця-двох). А вже на момент розгляду справи в суді, місце проживання дітей, зі слів самих позивачів, було ними змінене на інше, яке вони відмовилися повідомляти суду.

Тобто, суд приходить до переконання, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів мав формальний характер, не ґрунтувався на ретельному дослідженні обставин, які є визначальними при вирішенні такого роду питань, і в цілому базувався виключно на поясненнях баби і діда.

Слід врахувати і процесуальну поведінку представника органу опіки та піклування виконкому Української міської ради Обухівського району Київської області, який в судові засідання не з`являвся, ухвалу суду, якою явка представника в судове засідання була визнана обов`язковою, ігнорував тривалий час. Представник органу опіки та піклування з`явилася в останнє судове засідання і повідомила, що не приймала участь в складанні висновку в цій справі, із будь-якими деталями необізнана, але висновок підтримала.

Доводи позову щодо зловживання відповідачами спиртними напоями та наркотичними речовинами, та як наслідок лікування у відповідних медичних закладах, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки належних доказів, завірених відповідно до норм чинного законодавства, матеріали справи не містять.

Позивачами також не було ініційовано і допиту свідків, на яких вони посилалися під час надання пояснень про вживання відповідачами наркотичних засобів.

Тобто пояснення позивачів про хронічну наркотичну залежність відповідачів, є надто серйозним звинуваченням, щоб суд міг зробити висновок про їхню доведеність виключно зі слів позивачів, які є зацікавленими особами в цій справі.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачів, яке є наслідком ухилення від виконання ними батьківських обов`язків, є недоведеним в цьому судовому провадженні.

Суд, оцінивши пояснення всіх учасників справи, не вбачає справедливим обґрунтовувати доцільність позбавлення батьківських прав батьків особистими відносинами між позивачами та відповідачами.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

За приписами п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г. В.Висоцька