ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
06 жовтня 2023 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді Ковалевської Л.М.,
за участю секретаря Омельчук С.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Ковалівська сільська рада Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно,-
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2023 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа: Ковалівська сільська рада Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи вимоги тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивачів ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/9 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . При зверненні позивачів до нотконтори з питання прийняття спадщини, їм стало відомо про наявний заповіт від 19 серпня 2014 року складений матір`ю на відповідачку ОСОБА_3 . Мати позивачів на момент складання заповіту була незрячою людиною, мала інвалідність по зору першої групи, потребувала стороннього догляду та допомоги. Взимку мати проживала з позивачкою ОСОБА_1 в м.Києві, а влітку в АДРЕСА_2 . Мати позивачів у 2009 році пройшла освідування лікарні м. Києва та визнана інвалідом першої групи по зору за загальним захворюванням безстроково, отримувала пенсію по інвалідності, потребувала постійного стороннього догляду. Отже, станом на час складання заповіту 19 серпня 2014 року ОСОБА_4 через фізичні вади (сліпоту) не могла особисто прочитати текст заповіту. Позивачі у заяві стверджують, що якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, то посвідчення такого заповіту має відбуватися в присутності не менше як двох свідків, що не було зроблено, тому вважають, що даний заповіт був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Також, секретар Кищинської сільської ради Холявко Валентина Іванівна не мала повноважень щодо вчинення такої нотаріальної дії, як посвідчення 19 серпня 2014 року заповіту ОСОБА_4 . У зв`язку з вище викладеним позивачі змушені звернутися до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою судді від 16 травня 2023 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. А також, витребувано докази, а саме: у П`ятнадцятій київській державній нотаріальній конторі копію спадкової справи після померлої ОСОБА_4 та з Спеціалізованої нейроофтальмологічної МСЕК документи щодо встановлення ОСОБА_4 інвалідності І групи по зору з 22.06.2009 і безстроково.
Ухвалою суду від 04 липня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В судове засідання позивачі не з`явились, про день розгляду справи повідомлені належним чином, до канцелярії суду представник позивачів адвокат Мельник Т.О. подала письмову заяву в якій вимоги позову підтримала, просила позов задовольнити. Справу розглянути в їх відсутності, поти винесення заочного рішення не заперечувала. Просила долучити до матеріалів справи письмові покази свідків відповідно до ст..90,93 ЦПК України.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день слухання справи повідомлена належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення (а.с.57,123), правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористалась.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 01 липня 2022 року Фастівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), серія НОМЕР_1 /а.с.27/.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на 1/9 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що належав їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 14.09.2009 та підтверджено Довідкою Фастівського БТІ КП Фастівської міської ради №395 від 21.04.2023 /а.с.28/.
Спадкоємцями першої черги спадкування за законом є діти спадкодавиці: позивачі ОСОБА_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 та свідоцтво про одруження серії НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 та свідоцтво про одруження НОМЕР_5 ) /а.с.23,89/.
Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
При зверненні позивачів до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, їм було повідомлено про наявний заповіт від 19 серпня 2014 року, посвідчений секретарем Кищинської сільської ради Холявко В.І., за умовами якого 1/9 частину житлового будинку АДРЕСА_1 на випадок своєї смерті ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_3 /а.с.30/.
Даний факт перевірено витребуваною з П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори копією спадкової справи №1151/2022 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.80-124/.
Судом встановлено, що на момент складання заповіту 19 серпня 2014 року ОСОБА_4 була незрячою людиною та потребувала постійного стороннього догляду.
Даний факт підтверджується витребуваною судом медико-експертної справи ОСОБА_4 із Спеціалізованої нейроофтальмологічної МСЕК Київського міського центру медико-соціальної експертизи, щодо встановлення ОСОБА_4 інвалідності І групи по зору з 22.06.2009 і безстроково /а.с.58-72/.
Також, як вбачається з довідки Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві від 30.03.2023 року та пенсійного посвідчення № НОМЕР_6 на ім`я спадкодавиці ОСОБА_4 з молодого віку мала вади зору - пенсію по інвалідності отримувала з 26.08.1968 року, пенсія по інвалідності II групи їй була встановлена з 01 серпня 1996 року, а пенсія І групи інвалідності - з 22 червня 2009 року /а.с.36/.
Згідно з членським квитком, виданим 29.10.2003 року Головним управлінням Київської організації УТОС, ОСОБА_4 входила до членів Українського товариства сліпих і мала пільги, встановлені для незрячих Постановою Кабінету Міністрів України від 16 серпня 1994 року №555 /а.с.37/.
Згідно з Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 07.04.2004 року №183 та чинною на час встановлення ОСОБА_4 групи інвалідності по зору (22.06.2009 р), до І групи інвалідності належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю нездатні до самообслуговування, потребують повного постійного стороннього догляду, допомоги або нагляду, абсолютно залежні від інших осіб або, які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування, потребують постійного стороннього догляду, допомоги або нагляду, залежні від інших осіб у забезпеченні життєво важливих соціально-побутових функцій (пункт 2.1).
За змістом пункту 4.1 Інструкції(підпункти 4.1.1- 4.1.3) перша група інвалідності по зору встановлюється в разі відсутності очей; уроджених рудиментарних очних яблук; сліпоти (гострота зору з переносною корекцією менше 0,05 або концентричне звуження поля зору до 10 градусів від точки фіксації) на обидва ока чи око, що краще бачить.
Аналогічні положення містили нормативні акти Української PCP (ст.82 Закону Української PCP «Про охорону здоров`я», Постанова Ради Міністрів УРСР від 18 листопада 1948 p. №2701 "Про організацію роботи лікарсько-трудових експертних комісій" з відповідними змінами і доповненнями), чинні на час встановлення прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.
Крім цього, як вбачається з письмових пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спадкодавець ОСОБА_4 дійсно була незрячою, мала 1 групу інвалідності по зову, а відповідач ОСОБА_3 є двоюрідною племінницею спадкодавці, але вона ніколи навіть не спілкувалась з нею.
Отже, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менше як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт.
Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.
Відповідно до п.1.6 зазначеного вище ПорядкуЗаповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини.
Проте, в порушення вимог Закону України «Про нотаріат», п. 3 ч. 2 ст. 1248, ч. 2 ст. 1253 Цивільного кодексу України, Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом МЮ України 11.11.2011 року за №3306/5, Заповіт від імені незрячої ОСОБА_4 від 19 серпня 2014 року не містить відомостей про особи свідків, при яких посвідчувався заповіт, та не містить підписів цих свідків на підтвердження того, що текст зачитувався ними вголос.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що заповіт ОСОБА_4 від 19.08.2014 року був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
При цьому, оскаржуваний заповіт було посвідчено секретарем Кищинської сільської ради Фастівського району Київської області Холявко Валентиною Іванівною.
Відповідно до змісту ст. 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії (зокрема, посвідчення заповітів) вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органу місцевого самоврядування.
Стаття 1251 ЦК України (в редакцій на час посвідчення оспорюваного заповіту), встановлює, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Положеннями ст. 1257 ЦК України передбачені підстави недійсності заповіту. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо форми та посвідчення, є нікчемним.
Відповідно до пп. 5 п. б ч. 1 ст. 38 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану.
Згідно ч. 1 ст. 51 Закону виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет радії, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень.
За приписами ч. 1 ст. 52 Закону виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.
Відповідно до ч. 6 ст. 59 Закону виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.
Згідно рішення І сесії Кищинської сільської ради У скликання від 17.11.2010 №02-1-У, оригінал якого зберігається в архівному відділі Фастівської райдержадміністрації (архівний фонд № 166 «Кищинська сільська та її виконавчий комітет, с. Кищинці Фастівського району Київської області») ОСОБА_7 було обрано секретарем сільської ради на строк повноваження ради /а.с.38/.
Згідно з п.п.1, 2 Інструкціїпро порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, (чинної на час обрання ОСОБА_7 секретарем сільської ради) у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських народних депутатів у відповідності заст. 37 Закону України "Про нотаріат мають право посвідчувати заповіти. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.
Відповідно до п.1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом МЮ України 11.11.2011 року за №3306/5 (чинного на час складання заповіту) Нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.
Отже, оскільки вчинення нотаріальних дій належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад (п.п.5 п. «Б» ч.І ст.38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), то делегування повноважень на вчинення нотаріальних дій конкретній посадовій особі належить до компетенції виконавчого комітету сільської ради.
Проте, судом встановлено, що в архівному відділі Фастівської райдержадміністрації відсутні відомості про прийняття виконавчим комітетом Кищинської сільської ради в період з 2010 року (часу обрання ОСОБА_7 секретарем сільської ради) по 19 серпня 2014 року (день складання заповіту) рішення про покладення обов`язків на секретаря Кищинської сільської ради Холявко В.І. по вчиненню нотаріальних дій.
А отже, секретар Кищинської сільської ради Холявко Валентина Іванівна не мала повноважень щодо вчинення такої нотаріальної дії як посвідчення 19 серпня 2014 року заповіту ОСОБА_4 , а тому є особою,яка не мала на це право.
Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Отже, заповіт від 19 серпня 2014 року, який було посвідчено секретарем Кищинської сільської ради ОСОБА_7 з порушенням нормативно-правових актів та вимог ЗУ «Про нотаріат», п. 3 ч.2 ст. 1248. ч.2 ст.1253 Цивільного кодексу України, Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом МЮ України 11.11.2011 року за №3306/5 є нікчемним та не породжує для сторін юридично-правових наслідків.
Як вбачається із роз`яснень викладених у ч.2 п.16, ч.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування»від 30 травня 2008 року №7 заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно з ч. 1ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.
У разі, якщо під час розгляду спору, про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину ( ч.2 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 дійшла висновку про те, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону. За наявності спору щодо, правових наслідків недійсного правочину, одна із сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17,належним способом захисту прав позивача у разі встановлення нікчемності правочину є визнання права власності в порядку спадкування.
Така позиція узгоджується із постановами Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі №320/7837/16 та від 23.03.2023 року у справі № 199/3824/20.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України). Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України).
Право власності, згідно ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно статті 95 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги доведеними та обґрунтованими.
Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 223, 258-259, 264-265 ЦПК України, ст. ст.16, 179, 328, 377, 392, 1218, 1268, 1225 ЦК України, Постанови Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі №320/7837/16 та від 23.03.2023 року у справі № 199/3824/20, Постановиою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,-
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Ковалівська сільська рада Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_7 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_8 право власності в рівних частках на 1/9 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.М.Ковалевська