Справа № 199/7139/20
(2/199/2627/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

23.10.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Циганок К.В., за участі представників сторін Гриценка Д.В., Тернової І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс-Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки і скасування рішення державного реєстратора,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору іпотеки і скасування рішення державного реєстратора. В обґрунтування позову зазначила, що 18 квітня 2007 року вона, як продавець, і її племінник ОСОБА_2 , як покупець, уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Однак за цим договором право власності за ОСОБА_2 зареєстровано не було, оригінал вказаного договору ніколи йому не передавався. 18 квітня 2007 року ОСОБА_2 передав квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк». Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45704395 від 26 лютого 2019 року, прийнятим державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О.В., за АТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також на підставі цього рішення державного реєстратора, індексний номер: 45704395 від 26 лютого 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію іпотеки та обтяження на зазначену квартиру (як підстави виникнення іпотеки та обтяження зазначено договір: іпотеки, серія та номер: 325, виданий 18 квітня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Гупало К. В., реєстр № 720). У Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про обтяження квартири та про перебування вказаної квартири в іпотеці були відсутні, фактично іпотека та обтяження квартири були зареєстровані лише 26 лютого 2019 року. Листом КП «Дніпровське МБТІ» ДМР від 20 січня 2020 року № 602 підтверджується, що станом на 31 грудня 2012 року їй на праві власності належить нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 .

Вказувала, що жодних договорів купівлі-продажу нерухомого майна після 01 січня 2013 року вона не укладала. Посилаючись на те, що право власності на спірну квартиру не було зареєстровано за ОСОБА_2 , що, на її переконання, виключає можливість відчуження ним спірної квартири та свідчить про те, що вона не могла бути предметом іпотеки, вважала, що приватний нотаріус Гупало К. В. безпідставно посвідчила договір іпотеки від 18 липня 2007 року, не перевіривши наявність реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 , за відсутності витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, отримання якого було обов`язковим в силу приписів пункту 38 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Оскільки в Державному реєстрі речових прав була відсутня інформація про зареєстровані речові права та їх обтяження на спірну квартиру, зокрема інформація про власника квартири та про наявні обтяження, в тому числі іпотеку, то державний реєстратор ОСОБА_3 повинна була звернутись до БТІ для отримання вказаної інформації. Державний реєстратор Волос О. В., яка зареєструвала за відповідачем право власності на спірну квартиру, яка є її єдиним житлом, порушила статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір іпотеки квартири, укладений 18 квітня 2007 року між ОСОБА_2 , як іпотекодателем, та ПАТ «Укрсоцбанк», як іпотекодержателем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В. і зареєстрований в реєстрі за № 720; визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45704395 від 26 лютого 2019 року, прийняте державним реєстратором Обласного КП «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос О. В.; припинити право власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник Акціонерного товариства «Сенс-Банк» проти позову заперечувала, посилаючись на недоведеність вимог позивача.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Того ж дня, 18 квітня 2007 року, між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», яке перейменовано у АТ «СЕНС БАНК», та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 18 квітня 2007 року № 43/03-7 надав в іпотеку нерухоме майно: квартиру загальною площею 58,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 .

Запис про іпотеку внесено до Єдиного державного реєстру іпотек 19 квітня 2007 року, що підтверджується витягом № 12163869 про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (а. с. 96).

Відповідно до витягу від 18 квітня 2004 року № 12151293 про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К. В. на підставі договору іпотеки від 18 квітня 2007 року накладено заборону на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_2 (а. с. 97).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент вчинення договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент вчинення договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

У частині першій статті 210 ЦК України (у редакції, чинній на момент вчинення договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зазначено, якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми ЦК України.

Суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній до 01 січня 2013 року) слід вирішувати на користь норми ЦК України: до 01 січня 2013 року право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 цього Кодексу - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.

Особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

При винесенні даного рішення, судом було досліджено наданий представником відповідача Витяг з Державного реєстру правочинів № 385506 від 18.04.2007 року, наданий приватним нотаріусом ДМНО Гупало К.В., відповідно до якого 18.04.2007 року було зареєстровано правочин № 2035150, а саме договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , де набувачем значиться ОСОБА_2 , відчужувачем ОСОБА_4 . Відповідно до Витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек № 12163869, 19.04.2007 року було зареєстровано договір іпотеки укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», предметом якого була вищевказана квартира.

З огляду на викладене, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність взаємозв`язку в їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про недоведеність вимог позивача щодо підстав для визнання недійсним договору іпотеки, а також вимог щодо скасування рішення державного реєстратора як похідних.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 203,215 ЦК України, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки і скасування рішення державного реєстратора відмовити.

Судові витрати позивача віднести за її рахунок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня складання повного рішення апеляційної скарги.

Суддя Руденко В.В.