Справа № 145/2070/20
Провадження № 22-ц/801/1873/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 рокуСправа № 145/2070/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Денишенко Т. О., Медвецького С. К.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач фізична особа підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2023 року, постановлену у складі судді Ратушняка І. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

23 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення коштів. Зазначила, що 11.04.2018 о 10 год. 05 хв. м. Вінниця, по вулиці Немирівське шосе, 203 водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом DAEWOO Lanos р/н НОМЕР_1 , не врахувавши дорожню обстановку, не дотримався безпечного інтервалу, здійснив зіткнення з транспортним засобом NISSAN QASHGAI р/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив п.13.1 ПДР України, за що відповідальність передбачена за ст. 124 КУпАП. ФОП ОСОБА_2 на замовлення ПрАТ СК «Галицька» проводив огляд транспортного засобу NISSAN QASHGAI р/н НОМЕР_2 і визначив суму збитку, завданого ОСОБА_1 ПрАТ СК «Галицька» не виплатила ОСОБА_1 страхове відшкодування, оскільки втратила статус асоційованого члена МТСБУ. У зв`язку з чим у ОСОБА_1 виникла необхідність звернення за виплатою безпосередньо до МТСБУ. До заяви про виплату страхового відшкодування потерпілій-фізичній особі необхідно було додати належним чином засвідчену копію автотоварознавчого дослідження щодо встановлення розміру шкоди транспортному засобу (з обов`язкових долученням фотографій пошкодженого ТЗ та копії документів про право на здійснення оціночної діяльності особи, яка проводила дослідження). Позивачка звернулася до ФОП ОСОБА_2 про надання їй належним чином засвідчених копій автотоварознавчого дослідження по встановленню розміру шкоди транспортному засобу NISSAN QASHGAI р/н НОМЕР_2 (з обов`язкових долученням фотографій пошкодженого ТЗ та копії документів про право на здійснення оціночної діяльності особи, яка проводила дослідження). В телефонній розмові ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2 з приводу отримання копій необхідних документів, останній пред`явив вимогу сплатити за виготовлення копій таких документів кошти в сумі 2 500 грн. Після зарахування нею на рахунок ФОП ОСОБА_2 вказаних коштів, він передав ОСОБА_1 запитувані нею документи. Цього ж дня ОСОБА_1 подала до МТСБУ заяву про виплату страхового відшкодування з додатками. Граничні норми витрат на копіювання документів, що надаються за запитом на інформацію затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 13.07.2011 №740 вартість копіювання або друк копій документів формату А4 та меншого розміру (в тому числі двосторонній друк) не більше ніж 0,2 відсотка розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за виготовлення однієї сторінки. З 1 липня 2020 року розмір прожиткового мінімуму на працездатну особу складав 2 197 грн. На виконання усного запиту ФОП ОСОБА_2 виготовив копії документів обсягом 13 сторінок, у зв`язку з чим ОСОБА_1 зобов`язана відшкодувати фактичні витрати на копіювання лише 3 сторінок, при цьому розмір таких витрат не може перевищувати граничні норми витрат на копіювання, який на дату копіювання документів складав 4,39 грн. за 1 сторінку (2 197 грн. *0,2%). На підставі викладеного вимога ФОП ОСОБА_2 про відшкодування витрат на копіювання є обґрунтованою на суму 13,18 грн. (4,39 грн. * 3 сторінки). Решта сума коштів, які отримані ФОП ОСОБА_2 від ОСОБА_1 за виготовлення копій документів - 2 486.82 грн. (2 500 грн. - 13.18 грн.), є безпідставно набуті ним, у зв`язку з чим підлягають поверненню. Враховуючи наведене, просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь безпідставно набуті кошти в сумі 2 486,82 грн.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував положення Закону України «Про доступ до публічної інформації», не правильно застосував норми ст. 1212 ЦК України, оскільки відповідач безпідставно набув кошти належні позивачці.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що 11.04.2018 о 10 год. 05 хв. м. Вінниця, по вулиці Немирівське шосе, 203 водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом DAEWOO Lanos р/н НОМЕР_1 , не врахувавши дорожню обстановку, не дотримався безпечного інтервалу, здійснив зіткнення з транспортним засобом NISSAN QASHGAI р/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив п.13.1 ПДР України, за що відповідальність передбачена за ст. 124 КУпАП.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.05.2018 у справі №127/9058/18 визнано винним ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 6 місяців.

Згідно полісу №АМ/2983906, станом на 11.04.2018 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Галицька».

ФОП ОСОБА_2 на замовлення ПрАТ СК «Галицька» було проведено огляд транспортного засобу NISSAN QASHGAI р/н НОМЕР_2 і визначено суму завданого збитку.

ПрАТ СК «Галицька» не виплатила ОСОБА_1 страхове відшкодування у зв`язку з втратою статусу асоційованого члена МТСБУ. Відшкодування за невиконаними зобов`язаннями страховика здійснює МТСБУ.

ОСОБА_1 звернулася до ФОП ОСОБА_2 за отриманням належним чином засвідчених копій автотоварознавчого дослідження щодо встановлення розміру шкоди, заподіяної транспортному засобу NISSAN QASHGAI р/н НОМЕР_2 (з обов`язкових долученням фотографій пошкодженого ТЗ та копії документів про право на здійснення оціночної діяльності особи, яка проводила дослідження), за що ФОП ОСОБА_2 запропонував їй сплатити 2500 грн.

25.09.2020 ОСОБА_1 було сплачено на рахунок ФОП ОСОБА_2 2500 грн. з зазначенням призначення платежу за виготовлення копії автотоварознавчого дослідження щодо встановлення розміру шкоди. Після сплати коштів ФОП ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 копії документів.

Встановлені фактичні обставини сторонами не оспорюються.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача ОСОБА_1 на ст.21 Закону України «Про доступ до публічної інформації» на підтвердження позовних вимог є безпідставними, оскільки позивач сплачував кошти не за отримання інформації, а за надання послуг з виготовлення копій документів, вартість якої було запропоновано сплатити відповідачем та сплачено позивачем, що підтверджує погодження позивачем ОСОБА_1 пропозиції щодо вартості запропонованих послуг.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є безпідставними з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивачка послалася на положення ст. 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

У преамбулі вищевказаного Закону зазначено, що він визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

ФОП ОСОБА_2 не є суб`єктом владних повноважень, а записуване позивачкою автотоварознавче дослідження не є публічною Інформацію та не становить суспільного інтересу. За вказаних обставин, Закону України «Про доступ до публічної інформації» до спірних правовідносин не застосується.

Посилання позивачки на аналогію права є не доречним, виходячи з наступного.

Аналогія закону та аналогія права розглядаються в загальній теорії права як засоби заповнення прогалин у законодавстві шляхом їх усунення чи подолання. Прогалини у законодавстві ускладнюють регулювання відповідних суспільних відносин через відсутність у законодавчому акті нормативного припису (норми права), що безпосередньо спрямований на їх врегулювання.

У постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) полягає в тому, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону. Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії. Отже, застосування судом аналогії закону можливе лише у разі, якщо є прогалина у законодавстві, тобто є суспільні відносини, які відносяться, зокрема, до сфери процесуального права, проте ці відносини не врегульовані жодним чином нормами процесуального права.

Отже, якщо певні цивільні відносини не врегульовані ЦК України, вони регулюються тими правовими нормами, що регулюють подібні за змістом процесуальні відносини.

Ці правила є універсальними, тому що вони розраховані на врегулювання усіх цивільних відносин у разі наявності прогалин у цивільному законодавстві.

Водночас, під час застосування правил про аналогію закону, варто насамперед з`ясувати характер спірних відносин. Якщо спірні відносини є цивільними відносинами, прогалина в законодавстві буде мати місце тоді, коли у ЦК України немає норми права, спрямованої на врегулювання таких спірних відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, відносини між сторонами виникли на підставі правочину, що врегульовано Цивільним кодексом України, тому доводи апеляційної скарги у цій частині колегія суддів відхиляє.

Так відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК країни) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У статті 641 ЦК України визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна зі сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови

Відповідно до ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 в усній формі запропонував (оферта) ОСОБА_1 оплатити послугу з виготовлення їй копії автотоварознавчого дослідження за умови сплати нею за послугу 2500 грн, на що остання погодилась (акцепт), прийнявши таку пропозицію та добровільно сплативши вказані кошти на рахунок відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України також не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто існування договірних відносин між сторонами виключає можливість застосування положень статті 1212 ЦК України.

Оскільки правовідносини між сторонами виникли з правочину, на вчинення якого добровільно погодилась позивачка, правові підстави для застосування ст. 1212 ЦК України відсутні.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції у справі, що переглядається, не надав оцінки фактичним обставинам і неправильно застосував норми права, тому ці доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Інші аргументи, наведені на обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права .

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності фактично зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення спірних правовідносин і висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, та оцінки доказів, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів вважає, що судом ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у цій справі було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за позивачкою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за позивачкою.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач С. Г. Копаничук

судді: Т. О. Денишенко

С. К. Медвецький