Справа № 461/2570/23 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2322/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю секретаря Суди В.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Трофімової Лариси Анатоліївни, представника Акціонерного товариства «Ідея Банк», на рішення Галицького районного суду міста Львова від 13 червня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (в подальшому «Банк»), в якому просила стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь позивачки безпідставно отримані кошти за кредитне обслуговування згідно Кредитного договору № Р25.106.76998 від 14.01.2014 року (в подальшому «Кредитний договір») в розмірі 23 250 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 14.01.2014 року між Акціонерним товариством «Ідея банк» та позивачкою було укладено Кредитний договір, згідно п. 1.1 якого Банк надав позивачці (як позичальнику) кредит на поточні потреби в сумі 50 000,00 грн. і відповідно до п. 1.4 якого за обслуговування кредиту Банком позичальник сплачує плату в загальному розмірі 1,5500 % щомісячно від початкової суми кредиту. Пунктом 6.1 Кредитного договору визначено графік щомісячних внесків за Кредитним договором та визначено розмiр плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Стверджувалося, що загалом позивачкою було сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості за Кредитним договором в сумі 23 250 грн. 00 коп.

Позивачка вважає, що п. 1.5. Кредитного договорy №P25.106.176998 від 14.01.2014 року є нікчемним, а сплачена на його підставі плата за обслуговування кредитноi заборгованості в сумі 23 250 грн. 00 коп. підлягає поверненню (а.с. 1-6).

Оскаржуваним рішенням (з урахуванням ухвали суду від 28.06.2023 року про виправлення описки в даті рішення суду; а.с. 46) позов задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно сплачену плату за кредитне обслуговування згідно кредитного договору №Р.25.106.176998 від 14.01.2014 в сумі 23 250 грн. 00 коп., а також 12 000 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» в дохід держави 1 073 грн. 60 коп. судового збору (а.с. 35-44).

Дане рішення оскаржила представник Банку.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати, «застосувати позовну давність у (даній) справі … на підставі спливу строку позовної давності у зв`язку з цим у задоволенні позову Позивача відмовити повністю», покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Стверджує, що відповідачем направлявся «на адресу суду відзив (заява про застосування термінів позовної давності), яка була отримана судом 24.04.203 року».

Також стверджується, що на адресу Банку судом було надіслано позовну заяву у іншій справі (№ 461/2853/23), а відтак стверджується, що суд «позбавив (Банк) можливості подати заяву про застосування термінів позовної давності, відзиву і інших процесуальних документів».

Також стверджується, що позивачка 17.09.2014 року достроково погасила кредит і оплачена нею комісія становить лише 6 975 грн. 00 коп., а не 23 250 грн. 00 коп., які є предметом позовних вимог.

Вважає неправомірним висновок суду про нікчемність пункту 1.4 Кредитного договору.

Також вважає неспівмірним стягнення з відповідача на користь позивачки 12 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 52-56).

11 вересня 2023 року представник позивачки подав до суду Відзив на апеляційну скаргу, у якому просить «відмовити (апелянту) в долученні до матеріалів справи виписки за кредитним договором Р25.106.176998 від 14.1.2014 року», апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, покликаючись на те, що «з долученої Апелянтом виписки, розмір процентів щомісяця банком неправомірно завищено на 775 грн., що не відповідає ні умовам договору, ні положенням чинного законодавства» (а.с. 75-84).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали даної справи, а також оглянувши матеріали цивільної справи № 461/2853/23 (яка також перебуває в провадженні даної колегії суддів), перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи (а, відтак, доказуванню не підлягає) те, що 14 січня 2014 року між позивачем та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Кредитний договір, згідно якого Банк надав позивачці кредит у розмірі 50 000 грн. під 6,0000 % річних від залишкової суми кредиту строком на 30 місяців, пунктом 1.4 якого встановлено, що за обслуговування цього кредиту Банком позичальник сплачує щомісячно плату в розмірі 1,5500 % від початкової суми кредиту.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часу кладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

З наведених підстав незаконною є встановлення винагороди за обслуговування кредиту, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення і у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17 (провадження № 61-21827св18).

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про нікчемність пункту 1.4 Кредитного договору і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В той же час, у матеріалах даної справи заява відповідача про застосування судом до спірних правовідносин позовної давності відсутня і апелянтом не долучено до матеріалів справи належних та допустимих доказів про подання ним до суду такої заяви на стадії розгляду справи судом першої інстанції.

Оглядом матеріалів цивільної справи № 461/2853/23 (аналогічної до даної справи, яка також перебуває в провадженні даної колегії суддів), на яку міститься посилання в доводах апеляційної скарги, встановлено, що і в цій справі будь-яка заява Банку про застосування судом до спірних правовідносин позовної давності також відсутня, так само, як відсутні докази про отримання судом будь-чого 24.04.2023 року.

Крім цього, твердження апелянта про те, що відповідачем направлявся «на адресу суду відзив (заява про застосування термінів позовної давності), яка була отримана судом 24.04.203 року», прямо суперечить іншому твердженню апелянта про те, що суд «позбавив (Банк) можливості подати заяву про застосування термінів позовної давності, відзиву і інших процесуальних документів».

За наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідачем направлявся «на адресу суду відзив (заява про застосування термінів позовної давності), яка була отримана судом 24.04.203 року», також до уваги прийматися не можуть.

Доводи позовної заяви про те, що «загалом Позивачем було сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № Р25.106.76998 від 14.1.2014 року в сумі 23 250 грн. 00 коп.», обґрунтовуються лише посиланням на положення самого згаданого кредитного договору, пунктом якого встановлено графік щомісячних внесків на весь період кредитування, тобто на 30 місяців: 775 грн. щомісячно х 30 місяців = 23 250 грн. (а.с. 8).

В той же час, в апеляційній скарзі міститься твердження про те, що позивачка 17.09.2014 року достроково погасила кредит і оплачена нею комісія становить лише 6 975 грн. 00 коп., а не 23 250 грн. 00 коп., які є предметом позовних вимог, і обґрунтування цього твердження Банком до апеляційної скарги долучено виписку з рахунку ОСОБА_1 , згідно якої останні платежі на погашення кредиту нею здійснено саме 17.09.2014 року (а.с. 64). Тобто, кредитування тривало трохи більше 8 місяців, а не 30 місяців.

У Відзиві представника позивачки на апеляційну скаргу міститься посилання на те, що «з долученої Апелянтом виписки, розмір процентів щомісяця банком неправомірно завищено на 775 грн., що не відповідає ні умовам договору, ні положенням чинного законодавства» (а.с. 75-84).

В той же час, призначенням виписки з рахунку є лише візуальне відображення руху коштів на цьому рахунку і поданою до суду випискою з рахунку апелянт (відповідач) доводить лише те, що:

1) кредитування Банком позивачки тривало трохи більше 8 місяців (а не 30 місяців, як стверджує позивачка);

2) за період кредитування з коштів, які були внесені позивачкою на погашення своїх зобов`язань перед Банком, останнім в якості комісії було стягнуто лише 6 975 грн. 00 коп. (а не 23 250 грн. 00 коп., як стверджується позивачкою).

Вищенаведені доводи апеляційної скарги позивачкою належними та допустимими доказами не спростовані.

З урахуванням всіх вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, а саме: про стягнення з відповідача на користь позивачки комісії у розмірі лише 6 975 грн. 00 коп., сплата яких позивачкою визнається самим відповідачем, що становить 30 % від заявлених позовних вимог.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, і що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частини 1 та 3).

Позивачка, як споживач банківських послуг, у відповідності до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що:

-судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1);

-у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3 частини 2);

-суд апеляційної інстанції, у випадку зміни рішення або ухвалення нового, відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

За подачу апеляційної скарги апелянт сплатив 1 610 грн. 40 коп. судового збору (а.с. 57).

За підсумками апеляційного розгляду справи колегія суддів прийшла до висновку про те, що позов підлягає до задоволення лише частково, а саме у розмірі 6 975 грн. 00 коп., що становить 30 %від позовних вимог ОСОБА_1

30 % від 1 073 грн. 60 коп. (судового збору, який підлягав оплаті на стадії подачі позову до суду) становить 322 грн. 08 коп., які і підлягають до стягнення з відповідача в дохід держави.

30 % від 1 610 грн. 40 коп. становить 483 грн. 12 коп., а відтак решта 1 127 грн. 28 коп. (1 610 грн. 40 коп. 483 грн. 12 коп.) сплаченого апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги підлягають компенсації апелянту за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 10 статті 141 ЦПК України встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Різниця між судовими витратами, які підлягають до стягнення з відповідача в дохід держави, та які підлягають компенсації згаданому апелянту за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, складає 805 грн. 20 коп. (1 127 грн. 28 коп. - 322 грн. 08 коп.), а відтак у підсумку компенсації апелянту за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, підлягає саме 805 грн. 20 коп.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5), і щообов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6).

Позовна заява, отримана відповідачем 20.04.2023 року (а.с. 20, 21, 60) містить вимогу про стягнення з відповідача на користь позивачки 12 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, однак відповідачем так і не було подано до суду клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, та (або) доводів і доказів про неспівмірність цих витрат, що унеможливлює вирішення судом питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки (ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності) суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, з власної ініціативи.

Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 454/3919/18 (провадження № 61-13848св21) і в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковою для суду апеляційної інстанції.

30 % (розмір задоволених позовних вимог) від 12 000 грн. (заявлена позивачкою сума витрат на професійну правничу допомогу) становить 3 600 грн., які і підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2023 року - 2 684, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідача 23 250 грн. 00 коп. нібито сплаченої позивачкою плати за кредитне обслуговування.

Відтак, ціна позову у цій справі складає 23 250 грн. 00 коп., що станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684, 00 грн. х 100 = 268 400, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 23 250 грн. 00 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Трофімової Лариси Анатоліївни, представника Акціонерного товариства «Ідея Банк», частково задовольнити.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 13 червня 2023 рокускасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 6 975 (шість тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять) грн. 00 коп. безпідставно сплаченої плати за кредитне обслуговування згідно кредитного договору № Р.25.106.176998 від 14.01.2014 року.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 3 600 (три тисячі шістсот) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Сплачений Акціонерним товариством «Ідея Банк» судовий збір за подання апеляційної скарги частково, а саме у розмірі 805 (вісімсот п`ять) грн. 20 коп., компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 11 жовтня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.