ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6972/23 Справа № 183/3754/21 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства Новомосковськ водоканал про усунення порушень прав споживача, зобов`язання вчинити певні дії, та за зустрічним позовом Комунального підприємства Новомосковськ водоканал до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

07 червня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал», який в подальшому уточнив, про усунення порушень прав споживача, зобов`язання вчинити певні дії та просив суд усунути порушення його прав, як споживача, з отримання ним послуг водовідведення у квартирі АДРЕСА_1 , та зобов`язати відповідача відновити йому послуги водовідведення у зазначеній квартирі шляхом демонтажу блокуючого пристрою системи водовідведення, а також стягнути з відповідача на його користь витрати, пов`язані з правничою допомогою.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстроване його місце проживання, є споживачем послуг водопостачання та водовідведення Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» у цій квартирі. 15 січня 2021 року відповідач, на думку позивача, протиправно, порушуючи положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про захист прав споживачів», відключив його квартиру від водовідведення шляхом встановлення блокуючого пристрою.

02 листопада 2021 року відповідач КП «Новомосковськ водоканал» звернувся до суду з зустрічним позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, за період з 2014 року, станом на 25 жовтня 2021 року, в розмірі 8872,82 грн. та судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що ОСОБА_2 , будучи власником квартири АДРЕСА_1 та споживачем послуг КП «Новомосковськ водоканал» за зазначеною адресою, не сплачував у повному обсязі надані послуги, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у сумі 8872,82 грн., враховуючи нарахування 6674,89 грн. у зв`язку із порушенням, зафіксованим у Акті №202771/2 від 23 жовтня 2021 року.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2023 року позов ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» про усунення порушень прав споживача, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Усунуто порушення прав ОСОБА_2 , зобов`язавши Комунальне підприємство «Новомосковськ водоканал» відновити послугу водовідведення ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 шляхом демонтажу блокуючого пристрою системи водовідведення.

Стягнуто з Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» на користь ОСОБА_2 відшкодування понесених судових витрат у розмірі 3400(три тисячі чотириста) грн.

Стягнуто з Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Зустрічний позов Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» заборгованість з оплати за послуги водопостачання та водовідведення, станом на 25 жовтня 2021 року, у розмірі 8872,82 грн. та судовий збір у розмірі 2270грн., а всього 11142 (одинадцять тисяч сто сорок дві) гривні 82 коп. (а.с.152-155).

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволення зустрічного позову, ОСОБА_2 31 липня 2023 року подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати у зазначеній частині та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що суд не врахував, що нарахована заборгованість за період з 2014 року по 25 жовтня 2021 року виникла у різні періоди та за різних обставин, з чим ОСОБА_2 не погоджується, тоді як суд помилково вважав, що ОСОБА_2 суми боргу не оскаржує. Суд першої інстанції не вірно визначив, що частковою сплатою платежів у 2019-2021 роках ОСОБА_2 переривав строки позовної давності, що є наслідком відсутності підстав для застосування норм ст.257, 260, 261, 267 ЦК України. Разом з цим зазначив, що, судом не взято до уваги той факт, що, нараховуючи борг станом на 25 жовтня 2021 року за Актом про порушення у розмірі 6674,89 грн., відповідач за зустрічним позовом керувався Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в належних пунктах України, затвердженого Наказом Мінжитлокомунгоспу від 27 червня 2008 року за №190 в редакції, чинній на 21 травня 2021 року, тоді як Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 19 квітня 2021 року №97, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 червня 2021 року за №839/36461, внесені зміни до Правил №190, нова редакція яких набрала чинності 13 липня 2021 року, тобто борг за порушення нарахований відповідачем поза межами норм діючого законодавства (а.с.167,168).

КП Новомосковськводоканал своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позову ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» про усунення порушень прав споживача, зобов`язання вчинити певні дії, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених зустрічних позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 та користувачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за зазначеною адресою, на ім`я позивача в КП Новомосковськводоканал відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , з якого встановлено користування споживачем послугою відповідача та частковою оплатою споживача ОСОБА_2 за надання відповідачем послуги з водовідведення та водопостачання, що, в силу ст. 11 Цивільного кодексу України, свідчить про наявність правовідносин між сторонами спору. Отже, між сторонами виникли права та обов`язки з надання, отримання та оплати наданих послуг.

Як вбачається із матеріалів справи, за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на ім`я позивача, за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 2014 року до 25 жовтня 2021 року заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення становить 8872,82грн. (а.с.56-57).

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги КП Новомосковськводоканал суд першої інстанції виходив з того, що розрахунком, наданим КП «Новомосковськ водоканал» (а.с. 56), підтверджується періодична сплата ОСОБА_2 протягом всього періоду заборгованості грошових коштів в рахунок погашення наявної заборгованості, але не у повному обсязі, яке відбувалось у серпні 2019 року, січні 2020 року, з серпня 2020 року до квітня 2021 року, у липні, серпні, вересні 2021 року, що свідчить про факт переривання строку позовної давності та свідчить про визнання ним свого боргу, що виключає можливість застосування строку позовної давності судом, розмір заборгованості ОСОБА_2 не оспорювався, своїх зобов`язань з оплати за надані КП «Новомосковськводоканал» послуги з центрального водопостачання і водовідведення ОСОБА_2 не виконав у повному обсязі, у в зв`язку з чим заборгованість за період з 01серпня 2014 року до 25 жовтня 2021 року складає 8872 гривень 82 копійки.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до стаття 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц (провадження № 14-96 цс 18) зазначено, що «стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону».

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381 цс 18) та від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306 цс 18).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (станом на 2014 рік), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Частинами другою - четвертою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV передбачено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.

Виконавець, тобто суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, зобов`язаний надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо (абзац 5 частини першої статті 1, пункт 4 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV).

При цьому колегія суддів наголошує, що визнання боргу боржником повинно бути усвідомленим та свідчити про те, що особа згодна з наявністю цього боргу. Коли особа вносить плату за комунальні послуги, то вона вказує місяць за який справляється плата за комунальні послуги і виконавець комунальних послуг зобов`язаний зарахувати плату саме за місяць вказаний у платіжному документі. У випадку, якщо особа не вказує місяць оплати або оплачує суму більшу ніж та що нарахована за місяць оплати, то виконавець послуг на власний розсуд може зарахувати надлишок та непозначену суму на сплату заборгованості за попередні періоди.

Окрім того, потрібно мати на увазі, що вчинення боржником будь-яких дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку поза межами строку позовної давності не може тягти за собою його переривання, оскільки цей строк сплив у зв`язку з чим не міг перериватися (Ухвала ВССУ від 11.02.2015 р. по справі № 6-42505св14). У зв`язку з чим, якщо суд встановить дійсний намір особи оплатити комунальні послуги за попередній період, то суду потрібно встановити за який саме період. Якщо це буде період по якому строк позовної давності ще не закінчився, то він може бути перерваний, в іншому випадку строк позовної давності, який закінчився не переривається.

Виходячи з розрахунку заборгованості колегією суддів встановлено, що з червня 2014 року по липень 2019 року, включно ОСОБА_2 не здійснював щомісячних платежів за послугу, яку надавав за адресою ОСОБА_2 відповідач, КП Новомосковськводоканал звернувся з позовом 02 листопада 2021 року, тобто пропустив строк позовної давності на пред`явлення вимог до ОСОБА_2 за період січня 2014 року та по 02 листопада 2018 року, враховуючи подання зустрічного позову 02 листопада 2021 року та загальний строк позовної давності у три роки, що є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову саме за зазначеним періодом.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що сума боргу за період з 02 листопада 2018 року по день першої сплати після тривалої несплати житлово-комунальних послуг ОСОБА_2 , тобто 02 серпня 2019 року, становить 726,87 грн., сума боргу за період з 02 серпня 2019 року по 25 жовтня 2021 року, що рахується колегією суддів без врахування оплати ОСОБА_2 частини поточних платежів, адже зустрічний позивач не довів, що такі платежі свідомо вносились ОСОБА_2 в рахунок погашення минулої заборгованості, становить 1814,83 грн. Часткова оплата ОСОБА_2 була здійснена у цей період на загальну суму 2750 грн., тобто за зазначений період загалом ОСОБА_2 переплатив 935,17 грн., тому заборгованість по оплаті послуг КП Новомосковськводоканал відсутня, враховуючи також, що сума зазначеної переплати перекриває повністю борг за період з 02 листопада 2018 року по 02 серпня 2019 року, тобто до початку часткової сплати ОСОБА_2 коштів, із залишком переплати у 208,30 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість зустрічних позовних вимог КП Новомосковськводоканал, пред`явлених до ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованості за період з 02 листопада 2018 року по 25 жовтня 2021 року.

Вирішуючи вимоги зустрічного позивача стосовно стягнення з ОСОБА_2 коштів 6674,89 грн., нарахованих на підставі Акту №202771/2 від 22 жовтня 2021 року, колегія суддів вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Так, як вбачається із матеріалів справи, у розрахунку витрат води за пропускною спроможністю водопровідного вводу, що не містить дати складання та здійснений КП Новомосковськводоканал на підставі Акту №202771/2 від 22 жовтня 2021 року, окрім формули діаметру водопровідного вводу, взагалі відсутній розрахунок розміру збитків, завданих ОСОБА_2 , як і відсутнє належне посилання на нормативні акти, на підставі яких такий розрахунок належить робити підприємству, що не спростовано КП Новомосковськводоканал при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_2 ( а.с. 55,56-57).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 не згоден з Актом №202771/2 від 22 жовтня 2021 року та із сумою, виставленою йому на підставі зазначеного Акту, яку останній належними та допустимими доказами не довів, що, в силу ст.ст.79-81 ЦПК України, є його обов`язком.

Разом з цим колегія суддів наголошує на тому, що судом першої інстанції при розгляді зустрічних вимог застосований пункт Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630, які втратили чинність 01 травня 2022 року.

Натомість, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення у справі вже діяла постанова КМУ від 05 липня 2019 року №690 зі змінами, внесеними постановою КМУ від 02 лютого 2022 року №85, якою затверджені нові Правила, що діють дотепер та діяли на момент складання Акту 22 жовтня 2021 року.

З вищевикладеного колегія суддів доходить висновку, що зустрічний позивач, звертаючись до суду саме з такими вимогами до ОСОБА_2 , не надав належного письмового доказу на підтвердження суми збитків за Актом №202771/2 від 22 жовтня 2021 року у розмірі 6674,89 грн., що є правовою підставою для відмови у задоволенні вимог у цій частині.

Отже, зазначеним вище обставинам суд першої інстанції уваги не надав, як і не надав таким обставинам правової оцінки, що є підставою вважати порушення норм як матеріального, так і процесуального права, та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову з відмовою у їх задоволенні повністю.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2023 року - скасуванню в частині задоволення зустрічного позову скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог КП Новомосковськводоканал.

Разом з цим, враховуючи результати розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 належить і переглянути питання щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь КП Новомосковськводоканал судового збору у розмірі 2270 грн., оскільки, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відмовою у задоволенні позовні вимог повністю судовий збір відноситься за рахунок позивача, тобто КП Новомосковськводоканал, а за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 , яка є задоволеною належить з КП Новомосковськводоканал стягнути на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3405,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2023 рокускасувати в частині задоволення зустрічного позову Комунального підприємства Новомосковськводоканал до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні зустрічних позовних вимог Комунального підприємства Новомосковськводоканал до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- відмовити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства Новомосковськводоканал, , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3405,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 жовтня 2023 року.

Головуючий: А.П.Барильська

Судді: С.А.Зайцева

Ж.І.Максюта