РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2023 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді - Полонця С.М.,

секретаря с/з Лукасевич А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Житомирської міської ради про зобов`язання провести приватизацію житла, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять зобов`язати Житомирську міську раду здійснити приватизацію займаного ними жилого приміщення, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 на позивачів, посилаючись на те, що вони, як рідні брат та сестра з народження постійно проживають та зареєстровані у спірному жилому приміщенні. Їх батьки, які вже померли, також були прописані та проживали в цьому приміщенні на законних підставах в порядку, встановленому законом на підставі рішення попереднього власника, однак за життя не оформили права власності на нього. Іншого житла у позивачів не має. Відповідачем відмовлено позивачам у приватизації займаного ними житла у зв`язку з відсутністю у них копії ордеру на вселення в це житло та з рекомендацією вирішувати питання у судовому порядку.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 06.09.2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження.

Від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

В судове засідання позивачі не з`явилися, від їх представника надійшла заява про розгляд справи без участі позивачів та їх представника.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, хоча про час, день та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, а тому суд вважає за можливе вирішити спір без участі представника відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів згідно ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за: ОСОБА_3 - 27/100 ід. ч. згідно договору купівлі-продажу від 01.12.1934 року, ОСОБА_4 - 3/10 ід. ч. згідно договору купівлі-продажу від 25.11.1947 року, ОСОБА_5 3/10 ід. ч. згідно договору купівлі-продажу від 25.11.1947 року, Житомирським міськвиконкомом - 13/100 ід. ч., що вбачається з повідомлення КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 17.10.2008 року.

Рішенням Виконкому Житомирської міської Ради депутатів трудящих № 914 від 22.11.1973 року затверджено списки будинків міськради депутатів трудящих, що підлягають продажу, серед яких значиться будинок АДРЕСА_1 , а рішенням Виконкому Житомирської міської Ради депутатів трудящих №12 від 11.01.1974 року затверджено рішення виконкомів зазначених районних та міської Ради депутатів трудящих про продаж громадянам житлових будинків фонду місцевих Рад депутатів трудящих згідно додатку, в якому вказано про зазначений житловий будинок як такий, що підлягає продажу.

В акті оціночної комісії від 04.03.1975 року визначено продажну вартість частини будинковолодіння ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 , що складається з 4-х кімнат і 2-х кухонь, житловою площею 44,96 кв. м, у розмірі 1225,45 крб.

Батьком позивачів - ОСОБА_6 було сплачено 1179,45 крб. за купівлю будинку із фонду міськради для зарахування на рахунок Богунського райфінвідділу 31.05.1975 року, про що свідчить копія квитанції № 776 від 31.03.1975 року. Однак, нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу Виконавчим комітетом Житомирської міської Ради депутатів трудящих із ОСОБА_6 не було укладено.

Вищевказані факти встановлені рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20.04.2023 року у справі №295/11382/21, яке набрало законної сили та яким відмовлено у задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно.

Після смерті ОСОБА_3 рішенням №727 виконкому Житомирської міської Ради депутатів трудящих від 06.09.1973 року, прийнято на облік та баланс міськжитлоуправління 9-ти квартирний житловий будинок по АДРЕСА_2 , який належить сілікатному заводу, та 27/100 ідеальних частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 01.12.1934 року №2549/І-Н.

14.06.2023 року позивачі звернулися до Житомирської міської ради із заявою на приватизацію житла та надали відповідні документи, а також зазначили, що ордер на вселення їм не видався.

Листом Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 10.07.2023 року позивачів повідомлено про те, що питання приватизації будинку АДРЕСА_1 не може бути прийнято до розгляду.

Через відмову відповідача передати у приватну власність позивачам будинку, останні вважають, що відбулося порушення їх конституційних та житлових прав на отримання житла у приватну власність шляхом його приватизації.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир державного житлового фонду, які перебувають у власності територіальних громад. Відповідно до ст.345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир на користь громадян України. Відповідно до ст. 3 вказаного Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир. Частиною 1 ст. 8 вказаного Закону закріплено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними, зокрема, органами місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 10 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачі, як наймачі, мають право на отримання у приватну власність займаного ними жилого приміщення, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 шляхом його приватизації, а відмова відповідача у реалізації ними такого права є такою, що суперечить Конституції України, Житловому і Цивільному кодексу України та нормам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідач є органом, уповноваженим на передачу квартир (будинків) громадянам у приватну власність в порядку приватизації. Житомирська міська рада при здійсненні процедури приватизації керується, зокрема, «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396.

Вказаним Положенням передбачено, що до переліку документів, зазначених у його пункті 18, громадянами має бути поданий ордер на житлове приміщення, яке вони виявили намір приватизувати. Проте, у разі відсутності ордера у особи, даний нормативно-правовий акт не містить вказівок, яким чином має діяти орган, уповноважений на передачу квартир (будинків) у власність громадян шляхом приватизації, що стало підставою для відмови відповідачем у передачі позивачам будинку у приватну власність.

Суд зауважує, що Конституція України за юридичною силою є найвищим нормативно-правовим актом, норми якої є нормами прямої дії. Чинний Житловий кодекс та Цивільний кодекс України, якими гарантовано право громадянам на приватизацію їхніх квартир, є другими за юридичною силою нормативно-правовими актами після Конституції. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» є третім за юридичною силою в ієрархії нормативно-правових актів, яким також гарантовано позивачу право на отримання у власність шляхом приватизації належної їй квартири.

Натомість, «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, є найнижчим за юридичною силою актом у ієрархії правових актів даного інституту правовідносин.

Відповідно до ч. 7 ст. 10 ЦПК України у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

Суд критично оцінює посилання відповідача на п. 18 вищевказаного Положення в частині вимоги про надання позивачами копії ордера, якого вони не отримували, та вважає цю позицію такою, що порушує житлові права позивачів і не відповідає вимогам правових актів, що мають вищу юридичну силу, а надто Конституції України.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Судом встановлено, що у спірний жилий будинок позивачі вселилися з батьками на законних підставах - з дозволу попереднього власника ОСОБА_3 і з того часу постійно в ньому проживають та несуть витрати на утримання вказаного житла.

Законність проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірному будинку відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні зазначеним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивачів не заявляв.

Іншого житла позивачі не мають, що свідчить про те, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Згідно положень частини 10 статті 8 у прив`язці до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому посилання відповідача на те, що позивачі не мають права на приватизацію згідно з положенням ст. 58 Житлового кодексу України, оскільки не надали ордеру, є безпідставним.

Таким чином, дії Житомирської міської ради порушують конституційне право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на приватизацію житла у встановленому законом порядку.

З огляду на наведене суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту вимог позивачів щодо реалізації свого права на приватизацію та задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 82, 141, ч. 3 ст. 223, 259, 263, 265, гл. 11 розд. 3 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Зобов`язати Житомирську міську раду провести приватизацію жилого приміщення, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивачі:

ОСОБА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

ОСОБА_2 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Житомирська міська рада; місце знаходження: 10014, м. Житомир, майдан ім. С.П. Корольова, 4/2; .

Суддя: С.М. Полонець