РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:754/8591/23

Провадження №: 2/755/5236/23

"20" вересня 2023 р. м.Київ

Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Коваленко І.В.,

секретаря судового засідання - Назаровій І.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Проніної В.М.,

представника відповідача - адвоката Кир`ян Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

26.06.2023 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Відповідно до прохальної частини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь три проценти річних за період затримки сплати боргу з 07.11.2019 року по 19.06.2023 року в розмірі 344 293,03 грн.

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 13.11.2019 року він звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 15.01.2023 року (надалі - Договір). Згідно умов Договору, ОСОБА_2 отримала у позику грошові кошти в сумі 1 793 000,00 грн, що на день укладення договору за комерційним курсом ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» становило 220 000,00 доларів США на строк до 15 травня 2013 р. Договором було встановлено графік повернення позики (змінювався) узгоджений сторонами, а саме: до 15 лютого 2013 р. - 20000,00 доларів США; до 15 березня 2013 р. 20000,00 доларів США; до 15 квітня 2013 р. - 109980,00 доларів США; до 15 травня 2013 р. - 109980,00 доларів США. Позивач свої зобов`язання позикодавця виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_2 у позику кошти в сумі 220 000,00 доларів США, в той час як відповідач порушила та продовжує порушувати взяті на себе зобов`язання.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто солідарно з Відповідачів на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 2 265 653,60 грн., що еквівалентно 86 800,00 доларів США відповідно до офіційного курсу НБУ та 3% річних від простроченої суми за період з 16.11.2016 року по 08.11.2021 року у розмірі 338 730,73 грн. та понесені по справі судові витрати пропорційно задоволеній частині позовних вимог в розмірі 4200,27 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 08.12.2022 року, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08.11.2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики від 15 січня 2013 року в розмірі 160 716,53 грн., у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з Рішеннями першої та другої інстанції позивачем подано касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 05.04.2023 року, касаційну скаргу позивача задоволено частково, Постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року скасовано. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 2 265 653,60 грн., що в еквіваленті становить 86 800,00 доларів США, залишено в силі. Рішення Деснянського районного суду і Києва від 08 листопада 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення 3 % річних змінено, зменшено суму 3 % річних, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 , з 338 730,73 грн до 202 209,49 грн., з 16 листопада 2016 року до 06 листопада 2019 року.

На час ухвалення Постанови ВС від 05 квітня 2023 року, валютний курс встановлений Національним Банком України склав - 36, 56 грн. за 1 долар США, таким чином, на час ухвалення Постанови Верховним Судом України сума боргу у розмірі 86 800,00 доларів США дорівнює - 3 173 408,00 грн.

Оскільки на день ухвалення судового рішення касаційним судом боргове зобов`язання не виконане та не врахований період сплати 3% річних за час розгляду справи у суді, виникла необхідність здійснила розрахунок 3 % річних з урахуванням належного тлумачення частини другої статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідачі повинні сплатити 3% річних и період затримки сплати боргу з 07.11.2019 року по 19.06.2023 року в розмірі 344 293,03 грн. При обчисленні 3 % річних, позивач вказував, що ним за основу береться прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, та розраховується за формулою: Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Позивачем у позовній заяві наведена наступна таблиця розрахунку 3 % річних:

Період розрахунку: з 07.11.2019 року по 31.12.2019 року - 55 днів 3 173 408,00 грн. (сума боргу) х 3% (процентна ставка) / 100% х 55 (кількість гнів) / 365 (днів у році) = 14 345,54 грн.5514 345.54
Період розрахунку: з 01.01.2020 року по 18.06.2020 року - 170 днів 3 173 408,00 грн. (сума боргу) х 3% (процентна ставка) / 100% х 170 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 44 219,62 грн.17044 219.62
Період розрахунку: з 19.06.2020 року по 31.12.2020 року - 196 днів [3 173 408,00 грн. (сума боргу) х 3% (процентна ставка) / 100% х 196 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 50 982,62 грн.19650 982,62
Період розрахунку: з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року- 365 днів 3 173 408,00 грн. (сума боргу) х 3% (процентна ставка) / 100% х 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 95 202,24 грн.36595 202.24
Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року - 365 днів 3 173 408,00 грн. (сума боргу) х 3% (процентна ставка) / 100% х 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 95 202,24 грн.36595 202.24
Період розрахунку: з 01.01.2023 року по 19.06.2023 року - 170 днів 3 173 408,00 грн. (сума боргу) х 3% (процентна ставка) / 100% х 170 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 44 340,77 грн.17044 340.77

07.11.2019 - 31.12.2019553 173 408,003%14 345,54
01.01.2020 - 18.06.3 408,003%44 219,62
Разом225 58 565.16

19.06.2020 - 31.12.3 408,003%50 982,62
01.01.2021 - 31.12.3 408,003%95 202,24
01.01.2022 -31.12.3 408,003%95 202,24
01.01.2023 - 19.06.3 408,003%44 340.77
Разом1096 285 727.87

27.06.2023 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва позовну заяву передану на розгляд до Дніпровського районного суду міста Києва.

25.07.2023 року, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви передано на розгляд судді Коваленко І.В.

02.08.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

29.08.2023 року (вх.№42421) до Дніпровського районного суду міста Києва надійшов відзив представника відповідача - адвоката Кир`ян Д.І. з викладенням своїх заперечень проти позову, у задоволенні позовних вимог просила відмовити.

Обґрунтовуючи свої заперечення проти позовних вимог, представник відповідача зазначала, що дійсно, 15 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач отримала від позивача у позику грошові кошти в сумі 1 793 000,00 грн, що на день укладення договору за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» становило 220 000,00 доларів США. Станом на 06.11.2019 року ОСОБА_2 повернула ОСОБА_1 частину коштів за Договором позики в розмірі 133 200 дол. США. В подальшому, у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за даним договором позики. Остаточне рішення у справі було ухвалене Верховним Судом 05 квітня 2023 року. Таким чином, на сьогоднішній день спір щодо суми заборгованості за вищевказаним договором позики, як і стосовно 3% річних, вже розглянуто, а позовні вимоги про додаткове стягнення 3% річних є безпідставними.

По-перше, тривалий час сплати боргу викликаний не порушеннями з боку Відповідача своїх зобов`язань, а лише нечесною та недобросовісною поведінкою Позивача. Позивач з самого початку зробив неможливим сплату позики своєю поведінкою. Поведінка Позивача не відповідала попереднім його діям. Спершу, на підтвердження повернення коштів за договором позики, яка була безпроцентною, позивач надавав розписки про зменшення суми з урахуванням повернутих коштів, однак у подальшому він безпідставно захотів отримати більшу суму, ніж надав у натурі. 14 липня 2014 року, коли загальна сума повернутої позивачу позики складала 83500 дол. США, позивач написав у розписці, що сума загальної заборгованості так і залишилась 220 000 дол. США, а сплачені йому кошти є процентами за договором позики. У подальших розписках позивач продовжив зазначати про проценти, що і стало причиною припинення з боку відповідача повертати позичені кошти, оскільки вона не могла зрозуміти правомірність отримання цих коштів не як суму позики, а як процентів, про які сторони не домовлялись. Після звернення Позивача до суду, Відповідач неодноразово намагалася добровільно погасити борг, про що повідомляла ОСОБА_1 (стягувача), як усно так і письмово: лист-пропозиція про добровільне погашення боргу від 16 грудня 2023 року та відповідь ОСОБА_1 від 19 січня 2023 року, лист-пропозиція про добровільне погашення боргу від 20 квітня 2023 року та відповідь ОСОБА_1 від 02 травня 2023 року. На жодну з цих пропозицій позивач не погодився. Тобто, позивач навмисно затягував виконання зобов`язання, чим сам штучно створив ситуацію, при якій Відповідач не змогла належним чином сплатити борг. Окрім цього, останню передачу коштів Позивачу за позикою Відповідач здійснила ще 16 грудня 2016 року. Натомість, Стягувач (позивач) звернувся із позовом про стягнення заборгованості по основній сумі боргу лише 13.11.2019 року, тобто майже дочекавшись спливу позовної давності, чим дав собі змогу отримати більшу суму 3% річних.

У подальшому позивач ігнорував звернення відповідача до нього, не відповідав на телефонні дзвінки, а згодом вирішив звернутися до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. за стягненням, чим спричинив матеріальну шкоду Відповідачу у розмірі виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 259 266,52грн.

Так, 10.07.2023 року відповідач отримала постанови про відкриття проваджень НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, які були об`єднані у зведене виконавче провадження НОМЕР_4 щодо стягнення з неї на користь позивача суми боргу за договором позики в розмірі 2 265 653,60 грн., що еквівалентно 86 800 доларів США відповідно до офіційного курсу НБУ, 3% річних від простроченої суми у розмірі 202 209,49 грн., 259,20 грн. судового збору, понесеного позивачем за подання позову, а також, 9 474,37 грн. на відшкодування судових витрат.

17.07.2023 року відповідач перерахувала кошти та фактично виконала у повному обсязі рішення згідно із виконавчим документом. 18 липня 2023 року Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. винесено постанови про закінчення виконавчого провадження.

Та на цьому позивач не зупинився і намагався переглянути суму стягнення за рішенням суду, звернувшись до Верховного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення та збільшення суми стягнення через великий проміжок часу та зміну курсу валюти, у якій ухвалою від 26 липня 2023 року йому було відмовлено через безпідставність.

Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18 наголошував на тому, що: «... Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. За наведених обставин, описана поведінка позивача не відповідає обраній ним у спорі правовій позиції та обставинам справи, що його права володіння порушувались саме з вини відповідача та її ухиляння від сплати боргу. Зазначене спрямоване на створення в оточуючих та учасників процесу помилкового уявлення про підставність позову та добросовісність позивача у тлумаченні укладеного договору і визначенні змісту договірних зобов`язань. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВС України у складі колегії' суддів Першої судової палати КЦС від 29 вересня 2021 року у справі №548/223/19.

Відповідач зазначала, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. На даний час, є остаточне рішення щодо стягнення основної суми боргу та 3% річних, тобто це питання більше не підлягає судовому захисту. Відповідач на вимогу Позивача сплатила суму боргу у повному обсязі, а також 3% річних від простроченої суми. Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Дана правова позиція також відображена у Постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 756/16386/15-ц.

Окрім цього, Боржник, як вже зазначалось не заперечував проти сплати заборгованості, однак стягувач (Позивач) навмисно, зловживаючи своїми правами, увівши в оман суд, у позовних вимогах щодо стягнення основної суми боргу зазначив не суму боргу з урахуванням здійснених на той момент виплат, що склали тоді 133 200 дол. США, а всю суму позики в розмірі 220 000 дол. США, чим і було викликано тривалий розгляд судової справи з 2019 року по 2023 рік. Тим більше, що перегляд рішення першої інстанції, як і касаційний перегляд здійснювався за заявами Позивача, що ще затягувало момент виплати боргу, натомість Відповідач протягом всього цього часу здійснював всі можливі заходи, щоб сплатити борг. При цьому, на відповідача не повинен покладатись надмірний тягар відповідальності через недотримання судом розумних строків розгляду справи, а суд не має право нараховувати та накладати відповідальність на Відповідача щодо несплати боргу за період розгляду справи в суді до моменту винесення остаточного рішення, а саме, з 2019 року по 26 липня 2023 року. Що ж стосується періоду з 27 липня 2023 року по 19.06.2023 року, то Відповідач, в силу ч. 4 ст. 612 ЦК України, також не повинен нести відповідальність за цей період, оскільки докладав всіх зусиль для повернення коштів.

По-друге, Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20 наголосив на тому, що: «приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги».

Таким чином, відповідач вважав, що позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних за період затримки сплати боргу з 07.11.2019 року по 19.06.2023 року в розмірі 344 293, 03 грн. є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо позовних вимог заперечувала у повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами докази і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Під час розгляду справи, судом було встановлено наступні обставини.

15 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М., за реєстровим № 22, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримала у позику грошові кошти у сумі 1 793 000,00 грн, що в еквіваленті за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на день укладення договору становило 220 000,00 доларів США, на строк до 15 травня 2013 року. На укладення цього договору Хіжазі ОСОБА_5 надав згоду, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. 15 січня 2013 року за реєстровим № 21.

Договором встановлено графік повернення позики, узгоджений сторонами, а саме: до 15 лютого 2013 року - 20 000,00 доларів США; до 15 березня 2013 року - 20 000,00 доларів США; до 15 квітня 2013 року - 80 000,00 доларів США; до 15 травня 2013 року - 100 000,00 доларів США.

06 серпня 2014 року між сторонами був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., за реєстровим № 1601, згідно з умовами якого сторони домовилися, що позика надається без нарахування відсотків до 15 травня 2015 року (пункт 2 договору про внесення змін від 06 серпня 2014 року).

26 серпня 2015 року між сторонами укладений договір про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., за реєстровим № 1502, згідно з умовами якого сторони домовилися, що позика надається без нарахування відсотків до 15 листопада 2016 року (пункт 2 договору про внесення змін від 26 серпня 2015 року).

Оскільки термін виконання зобов`язань за договором позики настав 16 листопада 2016 року, проте ОСОБА_2 кошти у повному розмірі не повернула, позивач у листопаді 2019 року звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 5 955 435,19 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 2 265 653,60 грн, що в еквіваленті становить 86 800,00 доларів США, та 3 % річних від простроченої суми за період із 16 листопада 2016 року до 08 листопада 2021 року у розмірі 338 730,73 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_6 , залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Кир`ян Д.І. , задоволено частково, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 січня 2013 року у розмірі 160 716,53 грн. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

16 грудня 2022 року, після прийняття рішення судом апеляційної інстанції у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, відповідач звернулась до позивача з письмовим листом-пропозицією про добровільне погашення боргу, в якому просила повідомити реквізити рахунку ОСОБА_1 , на якій нею буде перераховано суму боргу у розмірі 146 957,03 грн.

19 січня 2023 року позивач ОСОБА_1 письмово відмовився від пропозиції відповідача та повідомив останній, що: «на постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року ним подано касаційну скаргу, тому сума боргу за договором позики від 15 січня 2013 року в розмірі 160 716,53 грн не є безспірною. Після розгляду його позову в касаційній інстанції та остаточного визначення судом розмірі заборгованості за вказаним договором він повідомить про можливий порядок та форму виконання ними своїх обов`язків за договором позики.»

Постановою Верховного Суду від 05.04.2023 року, касаційну скаргу позивача задоволено частково, Постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року скасовано. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 2 265 653,60 грн., що в еквіваленті становить 86 800,00 доларів США, залишено в силі. Рішення Деснянського районного суду і Києва від 08 листопада 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення 3 % річних змінено, зменшено суму 3 % річних, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 , з 338 730,73 грн до 202 209,49 грн., з 16 листопада 2016 року до 06 листопада 2019 року.

20 квітня 2023 року, після касаційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, відповідач повторно звернулась до позивача з письмовим листом-пропозицією про добровільне погашення боргу, в якому просила письмово повідомити її про дату та час, коли ОСОБА_1 має змогу з`явитись до нотаріуса для отримання коштів у розмірі 2 477 337,46 грн. та надання згоди на зняття обтяження з квартири, що перебуває в Іпотеці.

02 травня 2023 року, ОСОБА_1 , всупереч обставинам, встановленим в постанові Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі №754/16388/19, щодо визначення розміру заборгованості, та результатам прийнятої постанови, письмово повідомив відповідача про наступне: «постановою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року підтверджено наявність у Вас переді мною боргу за договором позики від 15 січня 2013 року в розмірі 86 800 доларів США. Відповідно до ч. 2 ЦК України та пункту 3 Договору позики сума, що підлягає сплаті Вами у гривнях, визначається за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» продажу долара США на день платежу. Таким чином, у разі Вашої готовності добровільно виконати зобов`язання відповідно до умов Договору позики в розмірі 86 800 доларів за комерційним курсом ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» продажу долара США на день платежу, а також сплатити 3% річних за весь час прострочення та судових витрат, я буду вважати зобов`язання виконаним належним чином та надам заяву на припинення іпотеки і заборони квартири АДРЕСА_1 . В іншому випадку я буду знов змушений звертатись до суду із позовом про стягнення недоотриманих сум».

21 червня 2023 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 на підставі заяви стягувача та виконавчого листа №754/16388/19, виданого 12.05.2023 року Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики у розмірі 2 265 653,60 грн, що еквівалентно 86 800,00 доларів США відповідно до офіційного курсу НБУ та 3% річних від простроченої суми за період із 16 листопада 2016 року до 08 листопада 2021 року у розмірі 202 209,49 грн.

21 червня 2023 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 на підставі заяви стягувача та виконавчого листа №754/16388/19, виданого 12.05.2023 року Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 474,37 грн на відшкодування судових витрат.

21 червня 2023 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 на підставі заяви стягувача та виконавчого листа №754/16388/19, виданого 12.05.2023 року Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 259,20 грн судового збору.

10 липня 2023 року відповідач отримала постанови про відкриття проваджень НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, які були об`єднані у зведене виконавче провадження НОМЕР_4 щодо стягнення з неї на користь позивача суми боргу за договором позики в розмірі 2 265 653,60 грн., що еквівалентно 86 800 доларів США відповідно до офіційного курсу НБУ, 3% річних від простроченої суми у розмірі 202 209,49 грн., 259,20 грн. судового збору, понесеного позивачем за подання позову, а також, 9 474,37 грн. на відшкодування судових витрат.

18 липня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_3, у зв`язку тим, що нею в примусовому порядку в повному обсязі виконано рішення - виконавчий лист №754/16388/19, виданий 12.05.2023 року Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики у розмірі 2 265 653,60 грн, що еквівалентно 86 800,00 доларів США відповідно до офіційного курсу НБУ та 3% річних від простроченої суми за період із 16 листопада 2016 року до 08 листопада 2021 року у розмірі 202 209,49 грн. Витрати виконавчого провадження стягнуто в повному обсязі. Основна винагорода приватного виконавця стягнута в повному обсязі.

18 липня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. винесено постанову про виведення виконавчого провадження НОМЕР_3 із зведеного виконавчого провадження НОМЕР_4, яке веде приватний виконавець Лановенко Л.О.

18 липня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1, у зв`язку тим, що нею в примусовому порядку в повному обсязі виконано рішення - виконавчий лист №754/16388/19, виданий 12.05.2023 року Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 474,37 грн на відшкодування судових витрат. Витрати виконавчого провадження стягнуто в повному обсязі. Основна винагорода приватного виконавця стягнута в повному обсязі.

18 липня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2, у зв`язку тим, що нею в примусовому порядку в повному обсязі виконано рішення - виконавчий лист №754/16388/19, виданий 12.05.2023 року Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 259,20 грн судового збору. Витрати виконавчого провадження стягнуто в повному обсязі. Основна винагорода приватного виконавця стягнута в повному обсязі.

26 липня 2023 року ухвалою Верховного Суду було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Зі змісту ухвали Верховного Суду від 26 липня 2023 року вбачається, що:

«У червні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики та 3 % річних.

Заява про ухвалення додаткового рішення обґрунтована тим, що під час прийняття постанови від 05 квітня 2023 року суд касаційної інстанції ухвалив рішення про стягнення боргу за договором позики у розмірі 2 265 653,60 грн, що в еквіваленті становить 86 800,00 доларів США, проте, враховуючи значний проміжок часу між прийняттям рішення судом першої інстанції (08 листопада 2021 року) та ухваленням касаційним судом постанови (05 квітня 2023 року), зріс курс іноземної валюти до національної валюти України, у зв`язку з чим виникла необхідність в ухваленні додаткового рішення для вирішення питання визначення точної грошової суми, присудженої до стягнення.»

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його заяви про ухвалення додаткового рішення, Верховний Суд в ухвалі зазначив наступне: «Вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення по суті зводяться до зміни резолютивної частини рішення суду першої інстанції, тобто до постановлення судом касаційної інстанції іншого рішення ніж те, яке постановлено 05 квітня 2023 року, а тому такі вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення суперечать положенням частини третьої статті 419 ЦПК України про остаточність постанови суду касаційної інстанції та положенням статті 270 ЦПК України щодо процесуальної мети додаткового судового рішення.

За таких обставин заява ОСОБА_1 про ухвалення у справі додаткового рішення задоволенню не підлягає.»

За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини».

Аналіз вищенаведених обставин справи та правовідносин, які склались між сторонами, свідчать про те, що відповідач неодноразово вживала заходів щодо добровільного погашення боргу, просила кредитора ОСОБА_1 повідомити реквізити його рахунку, однак невиконання відповідачкою своїх зобов`язань було пов`язано саме з небажанням кредитора приймати виконання у присудженому судами апеляційної та касаційної інстанції розмірі, та вчиненням останнім дій, направлених на унеможливлення добровільного повернення відповідачкою Хіжазі грошових коштів у присудженому судом касаційної інстанції розмірі.

Суд також враховує, що 18 липня 2023 року, тобто майже через тиждень після отримання відповідачкою постанов про відкриття виконавчих проваджень приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. винесла постанови про закінчення виконавчих проваджень, у зв`язку з виконанням боржником рішення суду у повному обсязі, що вкотре доводить зацікавленість відповідачки в якнайшвидшому виконанні свого боргового обов`язку перед кредитором та поверненні останньому грошових коштів.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ст. 610, ст. 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а також визначені правові наслідки, які наступають у разі такого порушення.

За змістом ст. 1046 ЦК України обов`язку позичальника повернути суму позики кореспондує право позикодавця на отримання від позичальника повернення суми позики у встановлені договором строк та порядку.

Відповідно до ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочено на час прострочення кредитора.

Обставини даної справи свідчать про те, що мало місце прострочення кредитора.

Згідно ч. 4 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Таким чином, внаслідок прострочки позивача ОСОБА_1 в прийнятті стягнутої за договором позики грошової суми відповідач звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов`язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов`язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2021 у справі №266/2844/15-ц.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях.

Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані.

Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року).

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року).

Таким чином, внаслідок прострочки позивача ОСОБА_1 в прийнятті стягнутої за договором позики грошової суми, відповідач звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов`язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов`язання відстрочено на час прострочення кредитора, що узгоджується з положенням ч. 2 ст. 613 ЦК України.

Суд зазначає, що за наведених вище обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Таким чином, в порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 11, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 613, 625, 1046 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформацію по справі можна отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі інтернетhttp://dn.ki.court.go

Повний текст ухвали складений 04 жовтня 2023 року.

С у д д я :