КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

справа №133/317/23

09.06.23

Козятинський міськрайонний суд Вінницької області в складі головуючого судді Пєтухової Н.О., розглянувши, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Амако Україна» про стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд до ТОВ «Амако Україна» про стягнення середнього заробітку, у якій просить стягнути з ТОВ «Амако України» на його користь середню заробітну плату в розмірі 540 912 грн з утриманням обов`язкових податків і зборів та понесені судові витрати.

В обґрунтування позову вказав, що постановою Вінницького апеляційного суду від 09.11.2022 у справі № 127/29898/21 розірвано з 02.10.2020 трудовий договір № б/н , укладений 21.03.2019 між ним ОСОБА_1 та ТОВ «Амако Україна», стягнуто з ТОВ «Амако Україна» на його користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 грн.

Також у постанові Вінницького апеляційного суду від 09.11.2022 зазначено, що судом було встановлено, що ТОВ «Амако Україна» не виконало вимоги трудового законодавства, не здійснило будь-яких дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади. Тобто існує порушення права позивача на припинення трудових відносин. Після ухвалення постанови Вінницького апеляційного суду, 30.12.2022 на його картковий рахунок було зараховано від відповідача зарплата 18 909,53 грн, компенсація судового збору - 2270 грн. Трудову книжку відповідач направив поштою 03.01.2023, яку він отримав 17.01.2023.

Таким чином з вини позивача з ним не був проведений розрахунок та йому не була видана трудова книжка. Термін затримки з 03.10.2020 по 03.01.2023.

Вина відповідача підтверджується обставинами, які встановлені постановою Вінницького апеляційного суду від 09.11.2022. Так, з 02.10.2020 розірвано трудовий договір № б/н укладений між ним та ТОВ «Амако Україна». Оже, як стверджує позивач, відповідач зобов`язаний був видати трудову книжку 02.10.2020. Окремо мав провести розрахунки з ним 02.10.2020.

ТОВ «Амако Україна» не виконало вимоги трудового законодавства, не здійснило будь-яких дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення його, ОСОБА_1 , з займаної посади. Тобто існує порушення його права на припинення трудових відносин.

Він з 02.10.2020 не працює, проте відповідач, незаконно посилаючись на те, що трудовий договір з ним не припинений, відмовився провести розрахунки та видати трудову книжку.

Так, згідно листа-відповіді ТОВ «Амако Україна» від 28.12.2020 за вихідним № 1635, завірена печаткою ТОВ «Амако Україна» та підписом генерального директора Бородія Д.В., адресований адвокату Якименку О.О. на його адвокатський запит від 17.12.2020 № 12/Я, - ТОВ «Амако Україна» повідомляє, що не може надати інформацію про розмір грошових коштів, які належить виплатити ОСОБА_1 , у зв`язку із звільненням та довідку про причини невидачі ОСОБА_1 трудової книжки та розрахункових, так як на даний час трудовий договір з громадянином ОСОБА_1 не припинений з підстав, передбачених КЗпП України.

Він звернувся з скаргою до голови державної служби України з питань праці від 03.02.2021, в якій просив провести перевірку діяльності ТОВ «Амако Україна» щодо дотримання прав працівника на звільнення, в даному випадку - саме відносно нього, ОСОБА_1 , отримання трудової книги та сум, які належить виплатити йому у зв`язку з звільненням. В обґрунтування даної скарги вказував, що в порушення фактичних обставин, а саме, що він з 02.10.2020 не працює в ТОВ «Амако Україна», проте останній вважає, що працює, трудову книжку не повертають, розрахунок не проводять, що є прямим порушенням прав працівника.

На вищевказану скаргу Головне управління держпраці у Київській області, Управління з питань праці надало відповідь від 13.04.2021 № 4.3/4-5-847-2795 «Щодо додержання вимог законодавства про працю ТОВ «Амако Україна». За результатами інспекційного відвідування від 30.03.2021, відповідно до наданих керівником ТОВ «Амако Україна» документів, пояснення керівника, встановлено, що ОСОБА_1 по теперішній час перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Амако Україна».

Він неодноразово письмово звертався до відповідача з проханнями проведення розрахунків та видати йому трудову книжку. В інтересах позивача звертався до відповідача адвокат з відповідним адвокатським запитом від 17.12.2020 №12/Я. Проте відповідач незаконно ігнорував законні вимоги позивача та не проводив розрахунок та не видавав трудової книжки.

Після того, коли ним було отримано 17.01.2023 поштою трудову книжку, виявилося, що в ній зроблений відповідачем запис за № 11 від 02.10.2020 «Звільнений з роботи за угодою сторін, ч.1.ст.36 КЗпП України». А після проставлено «за рішенням суду від 09.11.2022» та наказ виправлено. Оскільки записи в трудову книжку вносяться на підставі наказу, то це є ще один доказ, що він дійсно був звільнений 02.10.2020, проте відповідач умисно не проводив розрахунки та не видавав трудову книжку позивачу, посилаючись на надуману підставу - тривання трудових відносин.

Таким чином відповідно до ст.ст. 117, 235 КЗпП України - відповідач повинен виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 30.12.2022 та до дня передачі на пошту трудової книжки позивача 03.01.2023.

Оскільки подвійна виплата середнього заробітку (щодо затримки розрахунку та видачі трудової книжки) - не передбачена законом, то вона має бути виплачена одноразово за період з 03.10.2020 по 03.01.2023, а це становить 26 місяців.

При заробітній платі за серпень 2020 року - 18841,85 грн та вересень 2020 року -20843,14 грн, середньоденна заробітна плата становить 944 грн (39684,99(18841,85 грн+20843,14):42 роб дні). Кількість робочих днів з 03.10.2020 по 03.01.2023 64(2020 рік) + 250(2021 рік) +257 (2022 рік) +2(2023 рік), а всього 573 робочі дні.

Середній заробіток за весь час затримки становить 540 912 грн без утримання податків й інших обов`язкових платежів (944 грн ? 573 робочі дні).

Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести в зв`язку із розглядом даної справи становить 50 000 грн, що складається із витрат на професійну правничу допомогу.

Вважає свої трудові права порушеними і просить захистити їх за судовим рішенням.

Ухвалою суду від 22.02.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк, не більше десяти днів з моменту отримання копії ухвали на усунення недоліків.

06.03.2023 від представника ОСОБА_1 адвоката Якименка О.О. надійшла заява, якою усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду від 22.02.2023 у справі № 133/317/23.

Ухвалою суду від 17.03.2023 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Розгляд визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

17.04.2023 на адресу суду від представника ОСОБА_1 адвоката Якименка О.О. надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій він просив стягнути з ТОВ «Амако Україна» на користь ОСОБА_1 , додатково до заявлених вимог, моральну шкоду в розмірі 150 000 грн та понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 24.04.2023 відмовлено у прийнятті такої заяви.

Позивач ОСОБА_1 разом з поданням позову просив розглянути справу у його відсутність.

На електронну адресу відповідача ТОВ «Амако Україна» було направлено судову кореспонденцію по даній справі, а саме - позовна заява з додатками до неї, ухвала про відкриття провадження у справі; 20.04.2023 на електронну адресу суду він надіслав відзив на позовну заяву, в якій позов не визнав повністю та заперечував проти позовних вимог з підстав їх недоведеності та необгрунтованості та просив суд повністю відмвити позивачу у задоволення позовних вимог. У відзиві зазначив таке, що позовні вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню в заявленому розмірі. Позивачем заявлені позовні вимоги про виплату середнього заробітку за період з 03.10.2020 по 03.01.2023. Дійсно, відповідно до Постанови Вінницького апеляційного суду від 09.11.2022 у справі № 127/29898/21, трудовий договір з Позивачем був розірваний з 02.10.2020, однак рішення суду з приводу розірвання трудового договору набуло чинності саме 09.11.2022. До моменту набуття рішенням суду законної сили у відповідача були відсутні правові підстави здійснювати розрахунок з позивачем, так як трудовий договір не був розірваний в порядку, визначеному Кодексом законів про працю України. Таким чином, в діях відповідача відсутня вина щодо невиплати розрахунку при звільненні, тому відсутні підстави до нарахування та виплати середнього заробітку. Також просив суд врахувати, що розмір виплати, яка була здійснена ним на користь Позивача після набрання законної сили рішенням суду про розірвання трудового договору склала 18909,00 грн, що в 28 разів менше суми середнього заробітку, заявленого до стягнення (540912,00 грн), що є неспівмірним розміру пов`язаних із визначеною Позивачем затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених Позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні; розгляд справи про розірвання трудового договору між Позивачем та Відповідачем відбувався тривалий час, що було пов`язано зі зміною підсудності справи, а також з введенням в Україні воєнного стану; відповідач не ухилявся від розірвання трудового договору з Позивачем, а навпаки, надсилав йому повідомлення з пропозицією прибути до відповідача та врегулювати питання розірвання трудового договору. Зазначені обставини були встановлені судом у справі № 127/29898/21, яка була розглянута Козятинським міськрайонним судом Вінницької області, за участі Позивача та Відповідача.

Щодо стягнення правової допомоги в сумі 50 000 грн, зазначив, що розмір правової допомоги в сумі 50 000,00 грн стосується надання правової допомоги Позивачу не лише у справі про стягнення коштів з ТОВ «АМАКО УКРАЇНА», а й у інших справах з підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами і у різних судах України. Таким чином, розмір витрат адвоката Якименка О.О., які понесені ним у справі про стягнення коштів з ТОВ «АМАКО УКРАЇНА» лише частково входить в суму 50 000,00 грн, однак заявлений у справі в повному об`ємі. Тобто, підготовка цієї справи в суді не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи, а тому зазначення позивачем суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50000 грн., на переконання Відповідача є значно завищеним. А тому просив врахувати зазначені обґрунтування про заперечення щодо відшкодування понесених витрат на правову допомогу та визначити їх розмір у сумі 500 гривень.

Судом встановлено, що 09.11.2022 постановою Вінницького апеляційного суду позов ОСОБА_1 до ТОВ «Амако Україна» про розірвання трудового договору задоволено. Постановлено: трудовий договір, укладений 21.03.2019 розірвати 02.10.2020 між ОСОБА_1 та ТОВ «Амако Україна». Стягнуто з ТОВ «Амако Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2270 гривень.

Відповідно до заяви від 29.09.2020, ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Амако Україна» , в якій просив звільнити його за угодою сторін, 02.10.2020.

Також відповідно до заяви від 29.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Амако Україна», в якій просив направити на його адресу трудову книжку.

Відповідно до адвокатського запиту ОСОБА_2 від 17.12.2020, ним були витребувані в ТОВ «Амако Україна» такі документи: копії належних посвідчених наказів про прийняття та звільнення з роботи ОСОБА_1 та, за наявності, письмовий трудовий договір; довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 за період роботи: серпень-вересень 2020 року; довідку про розмір грошових коштів, які належить виплатити ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням; довідку про причини не видачі ОСОБА_1 в день звільнення трудової книжки та розрахунку.

Згідно листа-відповіді ТОВ «Амако Україна» від 28.12.2020 за № 1635, адресованого адвокату Якименку О.О. на його адвокатський запит від 17 грудня 2020 року № 12/Я, щодо надання документів у зв`язку з наданням правової допомоги гр. ОСОБА_1 ТОВ «Амако Україна» повідомило, що не може надати інформацію про розмір грошових коштів, які належить виплатити ОСОБА_1 , у зв`язку із звільненням та довідку про причини не видачі ОСОБА_1 трудової книжки та розрахункових, так як на даний час трудовий договір з громадянином ОСОБА_1 не припинений з підстав передбачених КЗпП України.

З довідки ТОВ «Амако Україна» № 0 від 09.12.2020 вбачається, що ОСОБА_1 працює у ТОВ з 22.03.2019, дохід за період з 01.08.2020 по 30.09.2020 склав 39 684.99 грн та середньомісячна заробітна плата - 19 842, 50 грн.

ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до Державної служби України з питань праці 02.02.2023, в якій просив провести перевірку діяльності ТОВ «Амако Україна», щодо дотримання прав працівника на звільнення, в даному випадку саме його ОСОБА_1 , отримання трудової книги та сум, які належить виплатити у зв`язку з звільненням. В обґрунтування даної скарги ОСОБА_1 вказував, що є порушення фактичних обставин, а саме, що він з 02.10.2020 не працює в ТОВ «Амако Україна», трудову книжку не повертають, розрахунок не проводять, що є прямим порушенням прав працівника.

На скаргу ОСОБА_1 , Головне управління держпраці у Київській області, Управління з питань праці надало відповідь № 4.3/4-5-847-2795 від 13.04.2021 «Щодо додержання вимог законодавства про працю ТОВ «Амако Україна». За результатами інспекційного відвідування від 30.03.2021 (акт № 797), відповідно до наданих керівником ТОВ «Амако Україна» документів, пояснення керівника, встановлено, що ОСОБА_1 прийнятий на роботу до ТОВ «Амако Україна», на посаду торговельного представника, в департамент продажу запасних частин, Вінницького представництва з 22.03.2019 згідно наказу від 21.03.2019 № 54-ОС. У вересні 2020 ОСОБА_1 , проінформовано свого безпосереднього керівника та департамент управління персоналом про своє бажання звільнитися. В зв`язку з цим, департаментом управління персоналом були навіть попередньо підготовлені документи на звільнення. Але, в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 заяви на звільнення подано не було, наказ про звільнення керівництвом підписано не було. Проте з жовтня 2020 ОСОБА_1 на роботу не з`являвся. Ніякої інформації чи документів, щодо відсутності на роботі від останнього не надходило. Всі звернення до ОСОБА_1 з пропозицією з`явитися для вирішення питання про звільнення, залишилися без відповіді. Факт відсутності на робочому місці фіксується актами про відсутність на роботі та відображається в табелях робочого часу, як неявка з невідомих причин. З огляду на вищевикладене, ОСОБА_1 по теперішній час перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Амако Україна».

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 23.07.2021, він звернувся до Генерального директора ТОВ «Амако Україна», в якій просив звільнити його за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України з 02.10.2020, просив надіслати йому його трудову книжку.

Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю.Д. 31.08.2021 засвідчив заяву ОСОБА_1 , в якій він звернувся до Генерального директора ТОВ «Амако Україна» ОСОБА_3 та просив звільнити його за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпА України, яка зареєстрована в реєстрі за № 1381.

З історії карткового рахунку на ім`я ОСОБА_1 з 30.12.2022 по 30.01.2023 вбачається, що 30.12.2022 відбулось безготівкове зарахування ТОВ «Амако Україна», виплати згідно претензії компенсації судового збору сума 2270 грн та зарахування заробітної плати в сумі 18909,53 грн.

З трудової книжки від 03.03.2011 на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що 22.03.2019 відповідно до Наказу № 54-ОС від 21.03.2019, він прийнятий на посаду представника торговельного до Вінницького представництва Департаменту продажу запасних частин». 03.02.2020 переведений на посаду менеджера з продажу запасних частин до с/г техніки Вінницького представництва відповідно до Наказу № 3/1-ОС від 15.01.2020. Відповідно до Наказу № 111-ОС від 10.12.2022 звільнений з роботи за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України (за рішенням суду від 09.11.2022).

Згідно з копією трекінгу Укрпошти вбачається, що рекомендоване повідомлення 390 від 27.01.2023, вручено 17.01.2023.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України (тут і надалі у редакції, чинній станом на 02.10.2020), законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За змістом ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства,у станови, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні,власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Таким чином, при затримці розрахунку при звільненні роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У цій справі встановлено, що звільнення позивача відбулось лише після ухвалення відповідної постанови судом апеляційної інстанції, якою задоволено позов ОСОБА_4 про звільнення. Роботодавець відповідач у справі видав наказ про звільнення позивача 10.12.2022, де вказано дату звільнення ОСОБА_4 02.10.2020.

Стаття 116 КЗпП визначає момент, коли мають бути проведені усі розрахунки з працівником: це день звільнення.

Відповідно до п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, днем звільнення ОСОБА_4 є 02.10.2020, а тому саме у цей день з ним мали б бути проведені розрахунки; і саме з цієї дати починається період, коли роботодавцем не був виконаний такий обов`язок, а отже саме з 02.10.2020 має обчислюватись середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак розрахунок роботодавця з ОСОБА_4 відбувся лише 30.12.2022.

Позивачем надано розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, згідно якого визначена сума 540 912 грн.

Суд вважає, що в даному випадку має місце непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки, що є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Разом з тим, погоджуючись з висновком про наявність підстав для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який просить стягнути позивач.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

У справі, що є предметом розгляду, суд встановив, що розмір невиплачених сум при звільненні позивача становить 18 909, 53 грн.

Однак позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, який значно перевищує прострочену до виплати при розрахунку суму заробітної плати.

З урахуванням наведених фактів, суд вважає, що справедливим, співмірним, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним критеріям, вказаним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25 000,00 грн.

При цьому, суд бере до уваги, що станом на день винесення рішення матеріали справи доводять, що відповідач погасив заборгованість по сплаті всіх сум при звільненні перед позивачем та намагався своєчасно виплатити належні до сплати суми, виходячи зі свого розуміння того, що вчасність розрахунку пов`язана безпосередньо з прийняттям постанови Вінницького апеляційного суду про звільнення позивача, що , однак, є помилковим. Проте така обставина вказує на намагання відповідача виконати свій обов`язок належним чином.

При цьому доводи позивача щодо проведення розрахунку за період до направлення трудової книжки позивачу є безпідставними, оскільки не узгоджуються з вимогами закону, які пов`язують проведення розрахунку саме з датою звільнення.

Щодо стягнення суми судових витрат, які позивач просить стягнути з відповідача у зв`язку із розглядом справи в сумі 50 000 грн, суд зазначає таке.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Якименко О.О. укладено договір про надання правової допомоги від 06 грудня 2022 року. Зі змісту вказаного договору вбачається, що за надання правової допомоги у справі про стягнення з ТОВ «Амако Україна» середнього заробітку та моральної шкоди, ОСОБА_1 сплачує пятдесят тисяч грн.

Відповідно до ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Згідно із ч. 4ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження її фактичної сплати, зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. Так, суду надана лише копія Договору про надання правової допомоги, а тому не вбачається за можливе встановити факт його фактичного виконання в частині сплати коштів адвокату; також надано копію ордеру, виданого на підставі договору про надання правової допомоги.

Отже, ввказані документи, є недостатніми для того, щоб дійти висновку про розмір витрат на правничу допомогу адвоката та їх фактичну сплату.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в стягненні судових витрат.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Разом з тим, при поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 5410 грн. 00 коп., відповідно до Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір майнового характеру виходячи з такого розрахунку.

Загальна сума задоволених вимог позивача складає в розмірі 25000 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 250,04 грн..

Керуючись ст.2,12,13,81,141,223,258,259,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Амако Україна» про стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ «Амако Україна» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений без утримання податків та інших обов`язкових платежів, у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень, а також компенсацію судового збору у розмірі 250 (двісті п`ятдесят) гривень 04 копійки.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду через Козятинський міськрайонний суд Вінницької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Наталя ПЄТУХОВА

Дата документу 09.06.2023