КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/4115/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» - Вербицького Ярослава Володимировича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середньої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» (далі - ПАТ «НТК «Електронприлад») про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середньої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до наказу Конструкторського бюро контрольних приладів Науково-виробничого об`єднання «Електронприлад» № 436/к від 16.06.1986 «Про прийняття на посаду»позивач ОСОБА_1 з 16.06.1986 року обіймав посаду старшого інженера.

З 16.06.2011 Конструкторське бюро контрольних приладів Науково-виробничого об`єднання «Електронприлад» перейменоване на Публічне акціонерне товариство «Науково-технічний комплекс «Електронприлад».

З 19.02.2015 по 05.10.2021 позивач перебував на посаді головного інженера ПАТ «НТК «Електронприлад».

Відповідно до наказу № 105 від 10.06.2021, на час службової перевірки, призначеної наказом ПАТ «НТК «Електронприлад» від 28.04.2021 № 83, позивач був відсторонений від роботи за не виконання вимог генерального директора щодо формування організаційних документів підпорядкованого підрозділу.

Відповідно до наказу № 651-к від 29.09.2021 «Про припинення трудового договору» 05.10.2021 ОСОБА_1 було звільнено з посади головного інженера ПАТ «НТК «Електронприлад» у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на відсутність передбачених у статті 46 КЗпП України підстав для відсторонення, позивач вважав, що ч. 2 п. 1 наказу № 105 ПАТ «НТК «Електронприлад», яким на час службової перевірки його відсторонено від виконання посадових обов`язкових, є протиправним та таким, що не грунтується на нормах чинного законодавства.

В позовних вимогах просив суд визнати незаконним та скасувати ч. 2 пункту 1 наказу № 105 ПАТ «НТК «Електронприлад», про відсторонення на час проведення службової перевірки ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків.

Стягнути з ПАТ «НТК «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу (без віднімання сум податків та зборів) у розмірі 117 552,87 грн. Стягнути з ПАТ «НТК «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. Стягнути з ПАТ «НТК «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (без віднімання сум податків та зборів) в розмірі 15 494,40 грн. Стягнути з ПАТ «НТК «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 380,47 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано ч. 2 пункту 1 наказу № 105 Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад», яким на час службової перевірки відсторонено ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу (без віднімання сум податків та зборів) в розмірі 117 552,87 грн .

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000, 00 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримання розрахунку при звільненні (без віднімання сум податків та зборів) в розмірі 15 494,40 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 380, 47 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 6 000, 00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» звернувся представник відповідача - адвокат Вербицький Я.В., який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не врахував заперечення відповідача щодо правомірності прийняття наказу про відсторонення від роботи №105 від 10.06.2021 року. Крім того, судом не надано належної оцінки доводам відповідача щодо нарахування позивачу заробітної плати на період відсторонення від роботи. Відповідач також посилається на необґрунтованість зробленого судом розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки суд не послався на докази, на підставі яких він встановив кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів за розрахунковий період. Крім того, для проведення обчислень судом використано дані довідки з Пенсійного фонду від 07.11.2021 року, яка містить дані про всі доходи працівника, в тому числі і ті, що не враховуються при обчисленні середнього заробітку. Посилаючись на аналогічні доводи, відповідач не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначає також, що у день звільнення позивач не працював, а тому відповідно до статті 116 КЗпП України, строк розрахунку з позивачем настає лише після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Матеріали справи не містять будь-яких доказів отримання відповідачем такої вимоги від позивача. Апелянт також зазначає про відсутність в матеріалах справи доказів моральних страждань, розрахунку та належного обґрунтування розміру заявленої суми моральної шкоди та причинного зв`язку між діями відповідача та моральною шкодою.

Також, відповідач зазначає про те, що ухвалюючи рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції не взяв до уваги заперечення відповідача, який вважав такі витрати необґрунтованими і надмірними, неспівмірні зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на їх виконання. Позивачем не подано оформлених у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги. Необґрунтованим відповідач вважає також і стягнення судового збору.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Авраменко О.В. у відзиві на апеляційну скаргу заперечував доводи відповідача, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначив, що відповідачем по справі не було надано доказів на спростування доводів позивача щодо безпідставності та невідповідності вимогам статті 46 КЗпП України оскаржуваного наказу про відсторонення позивача від роботи. Посилання відповідача на існування кримінальних проваджень щодо позивача обґрунтовано не взяті до уваги судом першої інстанції, оскільки доказів на підтвердження вини позивача у скоєнні правопорушень надано не було та матеріали справи не містять. Безпідставними також вважає доводи відповідача про те, що позивачу була нарахована заробітна плата за період відсторонення, оскільки вони також нічим не підтверджені. Щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу вказує, що 09.10.2021 року позивач звертався до відповідача із заявою про надання розрахунку середньої заробітної плати та виплату нарахованої заробітної плати, однак відповіді не отримав. Тому такий розрахунок ним зроблено згідно інформації з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо необґрунтованості вимог позивача про стягнення моральної шкоди та відсутність у представника позивача повноважень для подання позову, апелянт вважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

У судовому засіданні представники відповідача ПАТ «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» - адвокати Черняк С.В., Бабіна І.Л. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Апеляційним судом було задоволено клопотання адвоката Бабіної І.Л. про долучення до матеріалів справи доказів, які підтверджують здійснення відповідачем 26.06.2023 року перерахування на користь позивача заборгованості по заробітній платі за травень, червень та жовтень 2021 року в загальному розмірі 116 786,55 грн.

Представник позивача - адвокат Авраменко О.В. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Зазначив також, що станом на день розгляду апеляційної скарги йому, як представнику позивача, не відомо про виплату відповідачем на користь позивача будь-яких коштів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Конструкторського бюро контрольних приладів Науково-виробничого об`єднання «Електронприлад» № 436/к від 16.06.1986 «Про прийняття на посаду»позивач ОСОБА_1 з 16.06.1986 року обіймав посаду старшого інженера.

З 16.06.2011 Конструкторське бюро контрольних приладів Науково-виробничого об`єднання «Електронприлад» перейменоване на Публічне акціонерне товариство «Науково-технічний комплекс «Електронприлад».

З 19.02.2015 по 05.10.2021 позивач перебував на посаді головного інженера ПАТ «НТК «Електронприлад».

Відповідно до наказу № 105 від 10.06.2021, на час службової перевірки, призначеної наказом ПАТ «НТК «Електронприлад» від 28.04.2021 № 83, відсторонили від роботи: головного метролога, начальника відділу ПАТ «НТК «Електронприлад» Романішина В.О.; головного інженера ПАТ «НТК «Електронприлад» ОСОБА_1 . Начальнику відділу управління персоналом Ященко В.В. доручено підготувати документи згідно вимог ст.ст. 113, 46 КЗпП України та ознайомити з наказом Романішина Н.О. та ОСОБА_1 . На час дії наказу обмежити доступ до приміщень ПАТ «НТК «Електронприлад» Романішина Н.О. та ОСОБА_1 ..

Відповідно до наказу № 651-к від 29.09.2021 «Про припинення трудового договору» 05.10.2021 ОСОБА_1 звільнено з посади головного інженера ПАТ «НТК «Електронприлад» у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Зі змісту наказу № 105 від 10.06.2021 вбачається, що підставою для відсторонення ОСОБА_1 від роботи стала бездіяльність головного інженера ОСОБА_1 , яка виразилась у відсутності контролю за діяльністю Бюро метрологічної повірки та атестації приладів (підрозділ 345), невиконанні вимог генерального директора щодо формування організаційних документів підпорядкованого підрозділу, що може бути однією з причин, які сприяли вчиненню злочинів на території ПАТ «НТК «Електронприлад», та може призвести до скоєння нових злочинів, пов`язаних з викраденням майна підприємства. При цьому, наказ містить посилання на положення статті 46 КЗпП України та Статуту ПАТ «НТК «Електронприлад» (а.с. 26-27)

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правові підстави відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом визначені статтею 46 КЗпП України.

Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.

Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19).

Такої підстави відсторонення як відсутність контролю за діяльністю підлеглих, невиконанні вимог генерального директора нормами статті 46 КЗпП України не передбачено, а статут підприємства не відносяться до законодавчих актів, а тому, зазначення у ньому додаткових підстав для відсторонення працівника від роботи, не може бути підставою для їх застосування, а у разі такого застосування не свідчить про його законність.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що наказ № 105 від 10.06.2021, в частині відсторонення на час проведення службової перевірки ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків, є таким, що прийнятий з порушенням вимог трудового законодавства, зокрема статті 46 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсторонення позивача від роботи було обумовлено результатами проведеної на підприємстві службової перевірки за фактом виявлення нестачі метрологічного обладнання, внесенням відомостей про кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 статті 191 КК України, не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідачем не надано суду доказів про те, що ОСОБА_1 на момент відсторонення був підозрюваним або обвинуваченим у будь-якому кримінальному провадженні.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині необґрунтованого нарахування судом першої інстанції середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 10 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", якщо буде встановлено, що в порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21, ст. 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У разі, якщо відсторонення від роботи не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Вказане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21.

Ухвалюючи рішення в цій частині та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції погодився з наданим позивачем розрахунком середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, зазначивши, що такий відповідає вимогам закону та не спростований відповідачем.

Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком не погоджується, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу через незаконне відсторонення, ОСОБА_1 зробив розрахунок середнього заробітку, виходячи з даних Довідки ПФУ за формою № ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» від 07.11.2021 року.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статей 78-79 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Крім того, статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приймаючи до уваги, як належний та обґрунтований, зроблений позивачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не врахував, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру заробітної плати, отриманої за два останні місяці, що передували відстороненню, у наслідок чого є не підтвердженим і поданий розрахунок.

Копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

Таким чином, офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 відносно ОСОБА_1 підтверджують лише його страховий стаж та не можуть бути прийняті судом, як належні докази щодо розміру заробітної плати чи розміру заборгованості по ній за спірний період.

Період незаконного відсторонення позивача від роботи становить 81 робочий день, а саме: з 10.06.2021 року по 05.10.2021 року.

З урахуванням норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі - Порядку), середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, в даному випадку - відсторонення.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Так, згідно Довідки про середньомісячну заробітну плату від 26.04.2023 року (а.с. 225), надану відповідачем у суді апеляційної інстанції, у квітні 2021 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 28 627,55 грн. за 12 відпрацьованих робочих днів; у травні 2021 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 29 423,15 грн. (за вирахуванням 182,63 грн. компенсації невиплаченої з/п) за 10 фактично відпрацьованих робочих днів.

Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить: 2630,36 грн (28 627,55+29 423,15/22)

З огляду на вказане, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача за період незаконного відсторонення від роботи з 10.06.2021 року по 05.10.2021 року становить: 2 630,36*81=213 059, 16 грн.

Однак, колегія суддів вважає правильним при вирішенні питання про розмір сум, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, як оплата вимушеного прогулу за період незаконного відсторонення, зменшити на 66 330,40 грн (плата за жовтень 2021 року), які були перераховані відповідачем на користь ОСОБА_1 26 червня 2023 року, що підтверджується Платіжною інструкцією (МО) №811, а також на суму 32 310, 40 грн, які були виплачені позивачу у листопаді 2022 року, як заробітна плата за липень, серпень та вересень 2021 року, що підтверджується випискою по рахунку виконавця АТ «Ощадбанк» від 13.04.2023 року.

Таким чином, сума до стягнення становить: 114 418 (сто чотирнадцять тисяч чотириста вісімнадцять) грн 36 коп.

При цьому, апеляційний суд не враховує проведені відповідачем на користь позивача оплати на суму 27 062, 93 грн (зарплата за червень 2021 року) та 23 393,22 грн (зарплата за травень 2021 року), оскільки вказані суми не стосуються спірного періоду вимушеного прогулу, а являються оплатою за фактично відпрацьовані ОСОБА_1 дні у травні та червні 2021 року.

З огляду на вказане, рішення суду першої інстанції в цій частині не відповідає вимогам чинного законодавства, що є підставою для скасування рішення в цій частині та ухвалення нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 114 418, 36 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що за період відсторонення ОСОБА_1 від роботи йому була нарахована заробітна плата, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині, оскільки спростовуються дослідженими по справі доказами, в тому числі і поданими відповідачем виписками із банківського рахунку, з яких вбачається, що виплата позивачу частини заробітної плати за спірний період була здійснена у листопаді 2022 року, тобто після звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.

Колегія суддів апеляційного суду також відхиляє доводи апеляційної скарги в частині безпідставності вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які ґрунтуються на тому, що позивач не працював у день звільнення, вимоги про розрахунок до відповідача не заявляв.

Як вбачається з самого наказу №651-R від 29.09.2021 року, позивач ОСОБА_1 був ознайомлений з його змістом 05 жовтня 2021 року, про що поставив свій особистий підпис. (а.с. 28)

Із зазначеного слідує, що позивач в день звільнення 05.10.2021 року був присутнім на роботі та ознайомився з наказом про своє звільнення.

Доводи відповідача також спростовуються доказами, доданими позивачем до позовної заяви, з яких вбачається, що 09.10.2021 року ОСОБА_1 направив на адресу відповідача заяву про надання розрахунку заборгованості з заробітної плати, довідки/розрахунку про середню заробітну плату, довідки про нараховану заробітну плату з квітня 2021 року по день звільнення та виплати йому протягом 3-х днів з моменту отримання даної заяви усіх належних при звільненні сум. Вказана заява була отримана відповідачем 12.10.2021 року. (а.с. 30-31)

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем не було здійснено з позивачем, який був присутній на роботі, розрахунку в день звільнення та не виплачено усі належні ОСОБА_1 грошові кошти.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги наданий позивачем розрахунок середнього заробітку, який не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, оскільки зроблений з урахуванням заробітної плати за серпень-вересень 2021 року, тобто за місяці, в якій позивач фактично був відсторонений і вважає вимушеним прогулом, та за які не отримував заробітної плати, що і є підставою позову.

Таким чином, суд першої інстанції не перевірив правильність розрахунку, не взяв до уваги положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, власного розрахунку не здійснив, у зв`язку із чим дійшов неправильного висновку щодо розміру належного до стягнення на користь позивача середнього заробіткуза час затримки розрахунку при звільненні.

Так, звертаючись до суду із вказаними позовними вимогами, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який становить 24 дні, з 06.10.2021 року по 09.11.2021 року, тобто по день звернення до суду із даним позовом.

Як уже встановлено апеляційним судом, розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить: 2630,36 грн. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за 24 дні затримки розрахунку в розмірі 63 128,64 гривень (2630,36*24).

Стягнення з відповідача на користь позивача коштів в порядку ст. 117 КЗпП України за визначений позивачем період (24 дні) не перешкоджає останньому в подальшому звернутись до відповідача із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичної виплати.

Доводи апеляційної скарги в частині необґрунтованості висновків суду про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн, колегія суддів вважає безпідставними.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що внаслідок незаконного відсторонення його від роботи, порушення відповідачем конституційного права позивача на роботу та оплату праці, було порушено звичний для позивача уклад життя, фактично повністю позбавлено його можливості нормального існування, чим завдано йому моральних страждань. Він не мав коштів на проживання, харчування протягом певного періоду часу, що зумовило зміну способу його життя, необхідність докладати додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім'ї.

Вважав, що заявлена сума завданої немайнової шкоди у розмірі 5 000 грн є співмірною з тими душевними стражданнями та незручностями, які виникли в його житті з вини відповідача.

Згідно із частинами першою, другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Європейський суд з прав людини у справі "Тома проти Люксембурга" (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої ст. 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення»саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції»(2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

З урахуванням встановленого факту порушення законних прав ОСОБА_1 у сфері трудових відносин, пов`язаних з незаконним відстороненням від роботи, невиплатою заробітної плати, що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що також вимагало додаткових зусиль для організації життя та захисту інтересів в судах, й з огляду на обставини справи, суті позовних вимог, наданих сторонами доказів і негативних наслідків, що настали в результаті протиправних дій відповідача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Виходячи із презумпції того, що порушення прав людини прямо суперечить головним конституційним нормам і завжди викликає у людини негативні емоції, та врахувавши, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості, колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про необхідність відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачу у розмірі 5 000 грн.

Необґрунтованими є також доводи апеляційної скарги щодо не співмірності заявлених позивачем та задоволених судом першої інстанції витрат на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн.

За приписами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Заперечуючи проти розміру заявлених позивачем судових витрат на правову допомогу, представник відповідача - адвокат Чреняк С.В. у письмових поясненнях від 15.02.2022 року зазначав, що розмір витрат є надмірно завищеним та неспівмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг.

Так, відповідно до Детального опису робіт (наданих послуг), який викладений у тексті позовної заяви, адвокатом Демченко О.М. були надані позивачу наступні послуги: консультування з приводу подачі позовної заяви - 1 год. (вартість 1 години - 1000 грн), складання позовної заяви - 5 год.

Таким чином, загальна вартість витрат на правничу допомогу, надану позивачу у даній справі у суді першої інстанції, становить 6 000,00 грн.

Дослідивши подані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем документи належним чином підтверджують витрати позивача, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги у даній справі, а тому у зв`язку із задоволенням позову підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів з такими висновками погоджується. Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності заявлених витрат не підтверджені належними доказами. На переконання колегії суддів, витрата адвокатом 5 годин для складання позовної заяви у даній справі є обґрунтованою, з огляду на категорію справи, обсяг необхідних для вивчення документів, ознайомлення з судовою практикою, здійснення відповідних розрахунків.

Посилання відповідача на не підтвердження належними доказами факту оплати послуг адвоката не можуть бути взяті до уваги, оскільки у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу, витрати на правову допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Зазначений правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 760/10847/20.

Щодо допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального законодавства у зв`язку із прийняттям позовної заяви, яка підписана не уповноваженою, на думку відповідача, особою, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

Згідно з підпунктами 10, 11 Положення про ордер на надання правової допомоги, затвердженого рішенням Національної Асоціації адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41, у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, ордер, який видається адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням, обов`язково має містити підпис адвоката, який надає правничу (правову) допомогу на підставі цього ордера, та підпис керівника адвокатського бюро, адвокатського об`єднання і скріплений печаткою юридичної особи. Ордер, встановленої цим Положенням форми, є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта.

Положення наведених норм права дають підстави для висновку, що повноваження адвоката як представника сторони мають бути підтверджені ордером або довіреністю цієї сторони, що посвідчує такі повноваження.

Виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 Кримінального кодексу України).

Ордер, який видано відповідно до статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви (частини перша, друга, четверта статті 64 ЦПК України).

Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером ЦПК України не вимагає.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 182/9172/18 (провадження № 61-13797св19).

Матеріали справи містять доказина підтвердження повноважень адвоката Демченко О.М., а саме: Договір про надання правничоїдопомоги №2710/21 від 27.10.2021 р. (а. с. 12), оригінал ордеру (а. с. 10), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а. с. 11), а відповідно до змісту частини першої статті 40 ЦПК України 2004 року представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу. Отже, адвокатом Демченко О.М. було надано належні та допустимі докази на підтвердження повноважень під час розгляду справи у суді першої інстанцій.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності в ордері, наданому адвокатом Демченко О.М. на підтвердження права представляти інтереси ОСОБА_1 в Дарницькому районномусудім. Києва такого обов`язкового реквізиту, як підпис адвоката, передбаченогоПоложенням про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженимРішенням Ради Адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року, а містить лише підпис керівника адвокатського об`єднання, не можуть бути взяті до уваги, оскільки адвокат Демченко О.М. і являється керівником адвокатського об`єднання «Ареопаг», що вбачається зі змісту Договору.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з підстав, зазначених у цій постанові, та ухвалення в цій частині нового рішення по суті позовних вимог. В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим та не може бути скасовано з підстав, зазначених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» - Вербицького Ярослава Володимировича задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2022 рокускасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу (без віднімання сум податків та зборів) в розмірі 40 199 (сорок тисяч сто дев`яносто девять) гривень 18 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримання розрахунку при звільненні (без віднімання сум податків та зборів) в розмірі 31 564 (тридцять одну тисячу п`ятсот шістдесят чотири) гривні 32 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

ПАТ «Науково-технічний комплекс «Електронприлад», місце реєстрації: 04116, м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина, буд. 27/29, код. .

Повний текст постанови складений 06 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.