Справа № 462/3558/22 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1670/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Суди В.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 та його адвоката Морганюк Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Змислої Марти Русланівни на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 05 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування від 10.04.2012 року. В будинку зареєстровані його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_1 . Житло з моменту набуття його у власність використовувалося ним та членами його родини. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.02.2022р. шлюб його сина- ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 розірвано. Попри те, що шлюб сина і відповідачки розірвано, остання продовжує проживати у належному йому будинку. Відповідачка не підтримує та відмовляються підтримувати з ним родинні відносини, відповідачка не є членом його родини. Відповідачка відмовляється добровільно виселитись із належного йому житлового будинку, чим порушує його право власника. Також вона користується комунальними послугами, але не сплачує їх. При цьому відповідачка ОСОБА_2 має у власності 1/2 спільної частки в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Окрім того, вона має декілька земельних ділянок, гаражний бокс і нежитлове приміщення, що свідчить про те, що її виселення з належного йому будинку та відновлення його прав, як власника, в повному обсязі, ніяким чином не погіршить її матеріальне становище. Просив суд виселити відповідачку ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 05 травня 2023 року позовні

вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 адвокат Змисла Марта Русланівна, подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що висновки суду є помилковими та необґрунтованими, зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом не застосовано до спірних правовідносин ст. 406 ЦК України, яка встановлює підстави за яких припиняється право користування житлом, що свідчить про невідповідність рішення вимогам ст. 263 ЦПК України.

Зазначає, що вселилась в будинок у зв`язку з тим, що перебувала у шлюбі з сином позивача. Сам позивач з 2009 року, як власник будинку, там не проживав.

Вказує, що у 2017 році разом з чоловіком ОСОБА_1 та їхніми малолітніми дітьми вселилась в спірний будинок, який сторони разом добудували шляхом збільшення площі будинку з 46 кв.м. до 250 кв.м.

Вказує, що не має нерухомого майна, яке було б придатне для проживання матері з двома дітьми.

Просить скасувати рішення суду та постановити нове судове рішення, яким в позові відмовити.

Апелянт та її представник в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від представника апелянта ОСОБА_2 адвоката Змисли М.Р. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з поганим самопочуттям, проте ніяких підтверджуючих документів до клопотання не було додано, тому колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.

Дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції з червня 2023 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення своїх доводів у поданому до суду позові, запереченні на позов, письмових поясненнях, апеляційній скарзі та відзиві на скаргу тощо.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за відсутності апелянта та її перставника на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його адвоката Морганюк Ю.Є. на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що проживання відповідачки ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 , яка не є членом сім`ї власника, позивача по справі ОСОБА_1 , перешкоджає останньому у реалізації ним права власності у повному обсязі, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 10.04.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В., реєстраційний номер 1774, належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується копією договору дарування та довідкою ОКП Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Відповідно до Відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади №115780 від 01.03.2023 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з рішення Залізничного районного суду м.Львова від 15 лютого 2022 року відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , син позивача, перебували у шлюбі з 20 лютого 2009 року та цим рішенням шлюб розірваний.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частини перша та друга статті 328 ЦК України).

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до ст.3 СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 ніколи не проживав з ОСОБА_2 та членами її сім`ї в будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином в розумінні ст.3 СК позивача ОСОБА_1 не можна вважати членом сім`ї відповідачки ОСОБА_2 , оскільки вони ніколи разом не проживали, не були пов`язані спільним побутом та не мали взаємні права та обов`язки.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У справі, що переглядається, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка, за доводами позивача, забезпечена іншим житловим приміщенням, що не спростовано.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Змислої Марти Русланівни залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 05 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2023 року .

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.