КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 752/3893/23 Головуючий у суді першої інстанції - Мазур Ю.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Черняковою Марією Андріївною , на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересована особа: Заступник начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінський В`ячеслав Андрійович, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на дії державного виконавця, яку мотивувала тим, що постановою заступника начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінським В.А. від 05 січня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 за виконавчим листом № 130/82/2015 від 21 грудня 2022 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 06 березня 2003 року в загальній сумі 159 122,83 грн, що складається з 139 854,60 грн сума боргу за позикою, 19 268,23 грн - 3% річних.

Разом з тим, заступником начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінським В.А. винесено постанову від 24 січня 2023 року про накладення арешту на майно, якою накладено арешт на всі рахунки боржника.

Крім того, постановою заступника начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінським В.А. від 05 січня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 за виконавчим листом № 130/82/2015 від 21 грудня 2022 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 000 грн та також накладено арешт.

Відтак, скаржник зазначала, що вона є інвалідом ІІ групи та вважає, що державний виконавець при винесенні постанови про арешт не дотримався чинного законодавства України, протиправно наклав арешт на повну суму її соціальної пенсії.

Враховуючи викладене у позові, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати протиправними дії та рішення заступника начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського В.А. щодо арешту коштів боржника ОСОБА_1 , згідно з постановою ВП № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3, які пов`язані з арештом коштів боржника в АТ «Ощадбанк», який належить ОСОБА_1 для зарахування пенсійних виплат, як інваліду ІІ групи;

- скасувати постанову про арешт коштів боржника в частині накладення арешту, що відкритий в Головному управлінні по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» та який належить ОСОБА_1 для зарахування пенсійних виплат, як інваліду ІІ групи;

- зобов`язати заступника начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського В.А. (уповноваженого державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3) невідкладно розглянути питання щодо стягнення відрахувань, які стягуються з ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 130/82/2015 та стягувати не більше 20%;

- визнати протиправними дії заступника начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського В.А. щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору як інваліда ІІ групи.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Чернякова М.А. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої наголошує, що судом не взято до уваги, що арештований рахунок скаржника призначений для отримання соціальної пенсії, крім того, арешт накладено на повну суму соціальної пенсії, що позбавляє її засобів до існування та суперечить приписам ч. 2 ст. 70, ст. 72 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, апелянт наголошує, що виконавцем не враховано, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи та стягнуто з неї виконавчий збір, від сплати якого вона звільняється.

Враховуючи наведене, представник ОСОБА_1 - Чернякова М.А. просить апеляційний суд скасувати оскаржувану ухвали та постановити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги скарги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 , адвокат Чернякова М.А., підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, ухвалу суду скасувати та постановити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення поданої скарги з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Представник Голосіївського відділу ДВС ЦМУ МЮ в м. Києві до суду апеляційної інстанції не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином ( а.с.135,137 ).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції встановив, що на виконанні у Голосіївському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_4, до складу якого входить два виконавчих документа: виконавчий лист № 130/82/215, виданий 21 грудня 2022 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 06.03.2003 в загальній сумі 159122,83 грн, що складається з 139854,60 грн сума боргу за позикою, 19268,23 грн 3% річних; виконавчий лист № 130/82/215, виданий 21 грудня 2022 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 грн.

05 січня 2023 року заступником начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінським В`ячеславом Андрійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1.

24 січня 2023 року в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 заступником начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінським В.А. винесено постанову про арешт коштів боржника, яку в тому числі направлено для виконання до АТ «Ощадбанк».

05 січня 2023 року заступником начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінським В`ячеславом Андрійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2.

24 січня 2023 року в рамках виконавчого провадження НОМЕР_6 заступником начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінським В`ячеславом Андрійовичем винесено постанову про арешт коштів боржника, яку в тому числі направлено для виконання до АТ «Ощадбанк».

Розглядаючи подану ОСОБА_1 скаргу та відмовляючи у її задоволенні суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість поданої скарги та недоведеність заявником щодо наявності у діях державного виконавця порушень Закону України «Про виконавче провадження».

Обґрунтовуючи вказаний висновок суд першої інстанції зазначив, що заінтересованою особою при виконанні зведеного виконавчого провадження НОМЕР_5 винесено постанови про арешт коштів боржника ВП № НОМЕР_1, НОМЕР_6 від 24 січня 2023 року, з яких вбачається, що заступником начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінським В.А. визначено банківським установам порядок її виконання, із застереженням щодо накладення арешту на рахунки та/або звернення стягнення на які заборонено законом та які належать боржнику.

Як вбачається з матеріалів справи, АТ «Ощадбанк», на яке нормами ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» покладений обов`язок визначати статус рахунка та можливість накладення арешту на кошти на ньому, постанову виконавця про арешт коштів боржника виконало. Зазначене свідчить про те, що банк також не визнав цей рахунок та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення. За таких обставин, рахунки не відносяться до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на кошти, на які заборонено, кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат тощо), та набули статусу вкладу.

Суд першої інстанції розглядаючи вказану скаргу виснував, що на підтвердження обґрунтованості доводів скарги щодо неправомірності дій державного виконавця Бондаренко Л.А. не надано жодних належних та допустимих доказів того, що рахунок має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Апеляційний суд повністю погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відмову у задоволенні скарги відповідає з огляду на наступне.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Питання організації, порядку та умов виконання судових рішень і рішень інших органів, що підлягають примусовому виконанню, зокрема звернення стягнення на кошти боржника на рахунках в банках, передбачені як Законом № 1404-VIII, так і Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція).

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону № 1404-VIII у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Якщо у заяві про відкриття виконавчого провадження не зазначено майно боржника та/або його кошти на рахунках у банківських установах, то відповідно до статті 36 Закону № 1404-VIII розшук майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Частиною першою статті 48 Закону № 1404-VIII визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до пункту 7 розділу VIII Інструкції, розпочинаючи виконання рішення про стягнення коштів, виконавець зобов`язаний винести постанову відповідно до частини першої статті 48 Закону № 1404-VIII про звернення стягнення на майно боржника, його арешті або вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді 19 травня 2020 року справи № 905/361/19, які відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для судів при вирішенні аналогічних спорів.

Як вбачається із матеріалів справи, 24 січня 2023 року в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 заступником начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінським В.А. в порядку, визначеному ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.57,58).

При цьому у вказані постанові відсутні відомості про те, що державним виконавцем накладався арешт конкретно на відкритий в Акціонерному товаристві «Ощадбанк» банківський рахунок для зарахування пенсії ОСОБА_1 .

Із поданого до суду першої інстанції заперечення, поданого заступником начальника Голосіївського відділу ДВС в м. Києві Полінського В.А. вбачається, що ним, як державним виконавцем, у виконавчому провадженні дійсно 24 січня 2023 року було винесено в межах виконавчого провадження постанову про накладення арешту на грошові кошти боржника, які розміщенні в банківських установах України та направленні для виконання до банків. При цьому від банків, в тому числі і від АТ «Ощадбанк», на якого покладений обов`язок визначати статус банківського вкладу до нього, як державного виконавця, не надходили повідомлення про наявність заборони щодо накладення арешту на певний вид рахунку. Не подавалися такі документи до нього і заявником - ОСОБА_1 , що позбавляло його можливості самостійно визначати банківський рахунок таким, на який не міг був накладений арешти, оскільки це призвело б до порушення прав стягувача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року в справі № 756/8815/20 (провадження № 14-218цс21) викладено висновки про те, що передбачене абзацом другим частини другої статті 59 Закону № 1404-VIII зобов`язання виконавця зняти арешт на підставі повідомлення банку не виключає зняття такого арешту на підставі повідомлення боржника, та за наслідками здійснення контролю за правильністю стягнення на підставі наданих звітів про стягнення, оскільки у відповідності до підпункту 1 частини четвертої статті 59 цього закону підставами для зняття виконавцем арешту з майна боржника або його частини є отримання ним документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти боржника заборонено законом.

Для боржника надання вищевказаних підтверджуючих документів є процесуальною можливістю відновити свої права, порушені у зв`язку накладенням незаконного арешту, а для виконавця зняття такого арешту є здійсненням повноважень для усунення спричинених негативних наслідків. Однак це не виключає зобов`язання банку при виконанні приписів державного та/або приватного виконавця окремо від боржника повідомити виконавця про неможливість накладення арешту на грошові кошти боржника у зв`язку з забороною встановленою законом.

Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , як боржник та сторона у вказаному виконавчому провадженні, не зверталася до державного виконавця, що здійснює виконавчі дії по стягненню із неї на користь ОСОБА_3 боргу - заступника начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського В.А. із заявою про зняття арешту із конкретного банківського рахунку на якому обліковується її пенсія, яка надходить від Пенсійного фонду України та не подавала відповідних письмових підтверджень, що фактично позбавило можливість державного виконавця вжити заходів для зняття вказаного арешту.

Звертаючись до суду із вказаною скаргою ОСОБА_1 не подала і суду відповідних доказів того, що нею подавалися державному виковнавцю відповідні докази накладення арешту на її соціальний банківський рахунок, тому колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про необґрунтованість поданої скарги законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги даних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Установлені судом першої інстанції обставини не містять відомостей, що на момент винесення оскаржуваної постанови державний виконавець мав інформацію, що відповідний рахунок в АТ «Ощадбанк», відкритий на ім`я скаржника, є «соціальним» та/або на них зараховується саме пенсію, що виплачується Пенсійним фондом України.

За таких обставин у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення вимог скарги про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо винесення 24 січня 2023 року постанови в частині арешту коштів за відповідним рахунком скаржника в АТ «Ощадбанк».

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року в справі № 211/4347/15-ц (провадження № 61-20177св21).

Безпідставними, на думку колегії суддів, є доводи скарги ОСОБА_1 в частині покладення зобов`язання на державного виконавця здійснювати відрахування із належних їй коштів не більше 20%, оскільки доказів того, що державним виконавцем в процесі виконання виконавчого листа № 130/82/215, виданого 21 грудня 2022 року Вінницьким міським судом Вінницької області вчинялися дії, що суперечать положенням ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», матеріали справи не містять.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , поданої Черняковою М.А. , в частині визнання дій заступника начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського В.А. щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору як інваліда ІІ групи, то колегія суддів враховує наступні положення норм матеріального права.

Так, Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства

Частиною другою статті 74 вказаного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в постанові від 26 квітня 2023 року у справі №585/2436/21 у подібних правовідносинах зазначив наступне: «Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного нормами процесуального законодавства, Закон України «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №759/15553/14-ц зазначено, що «юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні».

Аналогічний правовий висновок викладено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15, від 14 листопада 2018 року у справі №906/515/17, від 16 січня 2019 року у справі №910/22695/13, від 07 лютого 2019 року у справі №927/769/16, від 11 вересня 2019 року у справі №925/138/18, від 15 січня 2020 року у справі №1.380.2019.001073, від 23 листопада 2021 року у справі №175/1571/15, від 20 вересня 2018 року у справі №821/872/17, від 17 жовтня 2018 року у справі №826/5195/17, від 16 січня 2019 року у справі №279/3458/17-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі №758/201/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №127/9870/16-ц.

Як вбачається із матеріалів справи, 05 січня 2023 року заступником начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінським В.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та пунктом 3 вказаної постанови із ОСОБА_1 , як боржника, стягнуто виконавчий збір в розмірі 300 грн.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що останню постановлено Полінським В.А. як державним виконавцем з метою забезпечення сплати боржником виконавчого збору задля примусового виконання рішення суду, тобто витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

ОСОБА_1 вказану постанову, як процесуальний документ, не оскаржила в порядку, визначеному чинним законодавством, а тому не довела, що вказані дії державного виконавця є неправомірними.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом не допущено порушення норм процесуального законодавства, ухвала постановлена у відповідності до норм матеріального прав, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Черняковою Марією Андріївною ,залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 05 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв