справа № 489/6508/20 провадження №2/489/104/23
РІШЕННЯ

Іменем України

09 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Єлишевої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мелехова Ліна Геннадіївна (далі - приватний нотаріус), про визначання частково недійсним шлюбного договору

встановив:

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду за позовом, після уточнення якого остаточно просив визнати шлюбний договір, укладений 04.08.2020 між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом та внесений до реєстру за № 1592 - частково недійсним, а саме в частині пунктів 2-9 цього Договору, та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Як на підставу позовних вимог вказав, що 03.09.2011 між сторонами був зареєстрований шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 .

За час перебування у шлюбі сторони придбали за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї нерухоме та рухоме майно, зокрема квартиру, меблі, автомобілі, зокрема, 25.12.2012 - квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстрували на ім`я відповідача, та 14.05.2019 марки BYD, моделі F-3, 2013 року випуску, який також зареєстрований на відповідача.

04.08.2020 на вимогу відповідача між сторонами був укладений нотаріальний шлюбний договір. Як запевняла відповідач, укладення шлюбного договору потрібно для співпраці з її братом та є простою формальністю, через що позивач на вимогу дружини підписав такий договір.

Позивач вважає, що положення пунктів 2 - 9 шлюбного договору недійсними, оскільки ставлять його край невигідне положення.

Так, майно придбане до укладення шлюбного договору (квартира та автомобіль) залишилося у власності відповідача . Майно, яке було придбане (набуте) відповідачем в день та після підписання шлюбного договору, але під час спільного проживання подружжя, зокрема: 50% статутного капіталу ТОВ «Дейдра» (правонаступник - ТОВ «КУБ»); 15 % статутного капіталу ТОВ «Компанія «Укрбакалія»; доходи від здійснення діяльності зазначених юридичних осіб; транспортний засіб марки Honda, модельGold Wing GL1800A, 2006 року випуску; садовий будинок АДРЕСА_2 ; земельна ділянка, кадастровий номер :66:641:0106, що розташована по АДРЕСА_3 , залишилися у відповідача.

Усе перераховане майно було зареєстровано на ім`я відповідача або в день укладення шлюбного договору, або протягом двох - трьох тижнів після його укладення, коли сторони продовжували перебувати у шлюбі та вели спільне господарство.

Натомість, після припинення спільного подружнього життя сторін, позивач залишився без жодного майна. Не має місця постійного проживання та вимушений винаймати квартиру для проживання.

Посилаючись на те, що шлюбний договір не відповідає вимогам законодавства, оскільки його пункти 2-9 суперечать вимогам статей 93,97 СК України, так як їх зміст ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що суперечить законодавству та є підставою для визнання цих положень договору недійсними.

У відзиві на позов від 04.03.2021 та відзиві на уточнену позовну заяву від 17.03.2021 представник відповідача - адвокат Дубчак Л.С. у задоволенні позову просила відмовити через його безпідставність, оскільки жоден із доданих до заяви документів не підтверджує того, що умовами шлюбного договору позивача поставлено в надзвичайно невигідне матеріальне становище. Позивач не вказав в чому саме полягає його надзвичайно невигідне матеріальне становище та чи взагалі таке становище пов`язане з умовами шлюбного договору.

Крім того, квартира АДРЕСА_1 , хоча і була придбана в шлюбі, але за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 , яка 07.11.2002, до перебування у шлюбі, за нотаріальним договором купівлі-продажу, зареєстрованим в реєстрі за № 5477, придбала квартиру АДРЕСА_4 . 15.12.2012, відповідач продала вказану квартиру та витратила отримані кошти та кошти від продажу її автомобіля на придбання квартири АДРЕСА_1 , уклавши нотаріальний договір купівлі-продажу від 25.12.2012. Окрім того, до укладення шлюбу відповідач отримувала інший дохід.

В подальшому обставини щодо придбання квартири за особисті кошти та розписки позивача, в якій він підтвердив цю обставину, були легалізовані шляхом укладення шлюбного договору за пунктом 9 якого сторони домовилися не поширювати на вказану квартиру, набуту ними в шлюбі, положення статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), а саме режиму спільної сумісної власності подружжя.

Шлюбний договір був укладений між сторонами на підставі їх вільного волевиявлення, з розумінням наслідків, зміст шлюбного договору, в тому числі пункту 9 цього Договору, а тому його умови не суперечить положенням чинного законодавства, спрямовані на реальне настання правових наслідків та жодним чином не порушують прав позивача.

У відповіді на відзиві від 16.03.2021 представник позивача - адвокат Максименко С.В. на безпідставність доводів відповідача та просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду від 28.12.020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Іншою ухвалою від 28.12.2020 забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 21.04.2021 витребувано у приватного нотаріуса належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи щодо шлюбного договору від 04.08.2020.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.07.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду.

У судове засідання, призначене на 02.10.2023, учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Представники сторін надали письмові заяви в яких просили розгляд справи здійснити за їх відсутності та представник позивача просила позовні вимоги задовольнити, а представник відповідача відмовити в їх задоволені. Представник відповідача також надав заяву від 02.10.2023 про стягнення з позивача витрат понесених відповідачем на професійну правничу допомогу в розмірі 26500,00 грн.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини, дійшов наступного.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 03.09.2011 між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 03.09.2011.

04.08.2012 сторони укладали шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусам Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1592, відповідно до якого врегулювали між собою майнові відносини щодо рухомого та нерухомого майна, отриманих доходів, деривативів тощо.

В уточненій позовній заяві позивач просить визнати частково недійсним шлюбний договір, а саме пункти 2- 9, умови яких на його думку суперечать вимогам статей 93,97 СК України, так як їх змість ставить його у надзвичайно невигідне становище та передбачає перехід права власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, внаслідок чого вони підлягають визнання недійними.

Із досліджених судом матеріалів нотаріальної справи та наявного в ній шлюбного договору вбачається, що пункти 2- 9 цього договору містять наступні умови:

Пункт 2. Нерухоме та рухоме майно, яке підлягає реєстрації, майнові права, деривативи, що будуть придбані після укладення цього договору, вважатимуться особистою приватною власністю того з них, на чиє ім`я вони придбані та/або зареєстровані і розпорядження таким майном, майновими правами, деривативами здійснюються власником на власний розсуд, без іншого з подружжя, та у відповідності до вимог чинного законодавства.

Пункт 3. Сторони домовилися, що відчуження в будь-який спосіб, передача в заставу, в тому числі в іпотеку, передача в оренду, в тому силі в позичку, інші дії з управління та розпорядження майном, майновими правами, деривативами, які є особистою власністю, власник здійснює самостійно. Додаткова згода іншої сторони на вчинення вищезазначених правочинів не потрібна.

Пункт 4. Сторони домовилися, що при укладені договорів купівлі-продажу майна (як рухомого так і нерухомого), майнових прав, деривативів кожен із них має право діяти самостійно. Додаткова згода іншої сторони на укладення договору купівлі-продажу чи іншого договору щодо придбання майна, майнових прав, деривативі не потрібна.

Пункт 5. Доходи, в тому числі роялті, дивіденди, суми будь-яких відшкодувань та страхові суми, заробітна плата, доходи від підприємницької діяльності, приплід від майна (рухомого та нерухомого), особистих немайнових і майнових прав сторін, тощо є особистою приватною власністю того з них, на чиє ім`я вони придбані (набуті), зареєстровані або визначені.

Пункт 6. Грошові кошти, внесені одним із подружжя на його/її особистий рахунок у банківську (кредитну) установу, незалежно від джерела походження грошових коштів та часу відкриття/поповнення рахунку, є особистою приватною власністю того з них на чиє ім`я вони внесені.

Пункт 7. Сторони погодилися з тим, що майно ( в тому числі нерухоме та рухоме майно, яке підлягає реєстрації, майнові права, деривативи), яке є особистою приватною власністю кожного із них, за будь-яких умов не поширюються положення глави 8 СК України (у тому числі статті 60, 62 СК України) та стаття 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Пункт 8. Своєю особистою приватною власністю кожен із подружжя володіє, користується і розпоряджається на власний розсуд, вчиняє будь-які дії щодо свого майна, не узгоджуючи питання із чоловіком (дружиною) навіть за умови, якщо за час шлюбу таке майно істотно збільшиться у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат одного з них або обох.

Пункт 9. Керуючись статтею 97 СК України сторони домовились про непоширення на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що набуте ними за час шлюбу (до укладення цього договору), положень статті 60 СК України, а саме режиму спільної сумісної власності подружжя і після укладення цього договору вважають його особистою приватною власністю сторони 2, на чиє ім`я воно зареєстроване. Додаткова згода іншої сторони на вчинення будь-яких правочинів, в тому числі на відчуження, не потрібна.

При укладенні шлюбного договору сторони своїми підписами засвідчили, що зміст шлюбного договору, правові наслідки вибраного ними правового режиму майна, відповідальність, права та обов`язки, а також зміст статей 215 -236, 355, 362, 364 ЦК України та статей 57-74, 92-103 СК України сторонам роз`яснено нотаріусом (пункт 14 договору).

Пунктом 16 шлюбного договору сторони засвідчили, що при укладенні цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними і не страждають на захворювання, які б перешкодили цьому; не обмежені у праві укладати правочини; не визнані у встановленому порядку недієздатними (обмежено дієздатними); розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які мали б істотне значення та були свідомо приховані ними: договір укладається ними згідно зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); у тексті цього Договору зафіксовано усі істотні умови, як укладення договору відповідає дійсним намірам Сторін, Сторони однаково розуміють значення, умови Договору та його правові наслідки, будь-які заперечення щодо будь-якої з умов Договору у Сторін і кожної з них окремо відсутні, про що свідчать підписи сторін на Договорі.

При вирішенні спору суд виходить з наступного правового регулювання.

Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (частина друга статті 7 СК України).

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, у тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься відсилання й у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу. Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, частини четверта та п`ята статті 93 СК України встановлюють спеціальні обмеження, щодо можливих умов шлюбного договору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права.

Такі правові висновки сформовано Верховним Судом України у постанові від 28.01.2015 у справі № 6-230цс14 та постановах Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 201/4255/16-ц, від 01.06.2022 у справі № 759/23521/20, від 08.06.2022 у справі № 363/1545/20, від 06.06.2023 у справі № 756/11951/21.

У абзаці 4 шлюбного договору зазначено, що сторони були ознайомлені з загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, підписуючи договір повністю усвідомлювали значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, котре відповідало їх внутрішній волі, як учасників цього правочину, розуміючи його природу, а також свої права та обов`язки, маючи намір врегулювати майнові права та обов`язки подружжя, керуючись статтями 16,23 ЦК України, статтями 92-103 СК України уклали спірний шлюбний договір.

Згідно пункту 16 шлюбного договору, умови цього договору містять взаємні права та обов`язки сторін, при укладенні сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру уявного, удаваного тощо.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зміст спірного договору, зокрема, умови пунктів 2-8, на які посилалась позивач, заявляючи вимогу про визнання їх недійсними, то вони передбачають рівні можливості для його сторін щодо набуття майна в особисту приватну власність, а сторони, укладаючи спірний договір, визначили правовий режим такого майна, яке на момент укладання договору ще не було придбано та/або набуте будь-ким з них, погодивши між собою правовий режим такого майна, а також отриманих від такого майна доходів та доходів кожного з подружжя отриманих у шлюбі.

Щодо пункту 9 шлюбного договору то наведеним пунктом сторони визначили правовий режим квартири АДРЕСА_1 , яка була набута в період шлюбу, але до укладення шлюбного договору, та зареєстрована за відповідачем 25.12.2012, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів за № 12392507 від 25.12.2022.

Доводи сторони позивача, що шлюбний договір ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище є доведені. Посилання позивача на ту обставину, що квартира придбана під час шлюбу з відповідачем, відходить за шлюбним договором саме відповідачу, і саме це ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд не приймає до уваги, оскільки як встановлено судом, таке майно було придбано на ім`я відповідача до укладання шлюбного договору, з умовами якого позивач був достеменно обізнаний, і позивач на час укладання відповідачем правочину з придбання майна не висловлював своїх заперечень щодо придбання майна одноосібно відповідачем, що зокрема підтверджується і розписками позивача, долученими до відзиву на позов.

Не заслуговують на увагу твердження позивача про невідповідність оспорюваного шлюбного договору вимогам частини п`ятої статті 93 СК України, оскільки сторони не передавали у власність один одному нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а тільки встановили правовий режим цього майна, право власності на яке вже було зареєстровано за відповідачем до укладення шлюбного договору, а отже перехід права власності на нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації, не відбувся.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10.05.2022 у справі № 755/5802/20 (провадження № 61-17477св21) та від 01.03.2023 у справі № 757/36870/20 (провадження № 61-2976св21).

Домовленість сторін договору про те, що на майно, набуте подружжям за час шлюбу, встановлюється правовий режим особистої приватної власності того з подружжя, ким це майно буде отримане або на чиє ім`я воно буде зареєстроване чи оформлене, а також про те, що та на майно, придбане чоловіком або дружиною після підписання цього договору, не поширюється положення статті 60 СК України - повністю відповідає вимогам частин другої, п`ятої статті 97 СК України.

В матеріалах справи відсутні і відомості, що позивач звертався до відповідача з вимогою зміни або розірвання шлюбного договору, як то передбачено умовами пункту 10 договору.

Також, суд звертає увагу на те, що із оспорюваного договору убачається, що при його укладенні, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст його відомий, підписаний, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Слід звернути увагу і на те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення шлюбного договору власноручним підписом засвідчив, що текст договору йому повністю зрозумілий і його воля була направлена саме на укладення шлюбного договору.

Оцінивши надані докази, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що шлюбний договір, укладений на вкрай невигідних для нього умовах, про що він зазначає в обґрунтування свого позову.

Викладені у письмових заявах доводи сторін про вартість нерухомого майна, так і матеріальний стан сторін на момент укладення договору купівлі-продажу квартири, а також матеріальний стан позивача на час звернення його до суду, відсутність у нього іншого нерухомого майна, суд до уваги не приймає, так як наявність підстав для визнання оспорюваного шлюбного договору (чи його частини) недійсним, так і порушення (не визнання або оспорювання) суб`єктивного приватного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного шлюбного договору.

Враховуючи викладене та те, що всупереч вимогам процесуального закону позивачем не надано суду достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність шлюбного договору в оспорюваній частині, а також те, що позивач не довів з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази те, що шлюбний договір, укладений між сторонами, поставив його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд доходить висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі Проніна проти України).

У зв`язку із відмовою в позові, на підставі частини дев`ятої статті 158 ЦПК України підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28.12.2020 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 .

Так як суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову підстави для стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем, відсутні.

В день судового засідання, 02.10.2023 через електронний суд представником відповідача подана заява про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 26500,00 грн. (21500,00 грн. витрати понесені на оплату послуг адвоката Савчака Я.О. та 5000,00 грн. оплату послуг адвоката ДубчакЛ.С.).

Для забезпечення позивачу реалізації процесуального права на подання клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, що передбачено частиною п`ятою статті 137 ЦПК України, додаткове рішення про розподіл витрат понесених на правничу професійну допомогу буде ухвалено судом протягом п`яти днів з дня ухвалення цього рішення.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 158, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мелехова Ліна Геннадіївна, про визначання частково недійсним шлюбного договору.

Скасувати заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28.12.2020 щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 ;

відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_7 ;

третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мелехова ліна Геннадіївна, робоче місце: м.Київ, вул. Ігорівська,5, оф.1.

Повний текст судового рішення складено 09.10.2023.

Суддя І.В.Коваленко