ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 жовтня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/5325/20

Головуючий у першій інстанції Яременко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1229/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Борисова Тетяна Анатоліївна,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2023 року (проголошено о 13:54, повний текст складено 31.05.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила:

- визнати земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:047:5170, площею 0,0600 га, спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 ;

- провести реальний розподіл об`єкта незавершеного будівництва та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 ;

- встановити порядок користування земельною ділянкою відповідно до часток у праві власності на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 17.07.1988 по 08.04.2010 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

За час шлюбу за договором купівлі-продажу від 30.09.1997 на ім`я ОСОБА_4 придбана земельна ділянка площею 0,0600 га, що розташована у АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці нею разом із померлим ОСОБА_4 збудовано житловий будинок, який не введено в експлуатацію.

Від приватного нотаріуса позивачці стало відомо, що спадщину, яка залишилась після смерті ОСОБА_4 , прийняла за заповітом ОСОБА_2 .

Уважає, що вона має право звернутися до суду для виділу 1/2 частки в праві власності на земельну ділянку, вказану у заповіту, та виділ частки з будинку, що розташований на цій земельній ділянці.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.05.2023 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності на нерухоме майно, та ухвалити в цій частині нове рішення за яким:

- визнати земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:047:5170, площею 0,0600 га спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку АДРЕСА_2 (ступінь готовності - 98 відсотків);

- в іншій частині рішення суду залишити без змін;

- здійснити розподіл судових витрат та стягнути з відповідачки на користь позивачки витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд безпідставно застосував строк позовної давності, оскільки позивачка про порушення своїх прав дізналася лише в травні 2019 року після звернення її сина до нотаріуса для оформлення спадкових прав після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з цим позовом звернулася в серпні 2020 року.

Позивачка зазначає, що саме по собі посилання відповідачки на те, що договори дарування земельної ділянки та будинку АДРЕСА_3 , належних на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_6 , були укладені в один день із заповітом на земельну ділянку та будинок АДРЕСА_1 , який складений на відповідачку, не є достатнім фактом стверджувати, що мав місце розподіл майна подружжя ОСОБА_6 .

Указує, що спірний будинок на даний час є самочинним будівництвом, в зв`язку з чим поділу не підлягає, однак суд першої інстанції, виходячи зі встановлених судом обставин, мав частково задовольнити позов в цій частині та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне, обґрунтоване, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідачка зазначає, що саме 06.07.2015, під час складення заповіту на її ім`я та укладення договору дарування будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_3 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , відбувся добровільний фактичний поділ майна між колишнім подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , і позивачці стало відомо про порушення її права. Однак з позовом до суду про поділ спільного майна вона звернулася лише 17.08.2020, вже після смерті ОСОБА_4 , тобто з пропуском строку позовної давності.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 звернулася з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 , при тому, що даний об`єкт є самочинним будівництвом та не підлягає поділу, що і не заперечується позивачкою в апеляційній скарзі. При цьому, позивачка в судовому засіданні не змогла відповісти, чому за життя свого колишнього чоловіка ОСОБА_4 не вчиняла дій щодо набуття права власності на вищевказаний об`єкт та не надала жодного дозвільного документа на будинок.

Наголошує, що фактично позивачка в своїй апеляційній скарзі просить суд задовольнити нову позовну вимогу: визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку АДРЕСА_1 , тим самим змінивши предмет позову на стадії апеляційного провадження.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника адвоката Шолох О.В., які підтримали апеляційну скаргу, відповідачки та її представника адвоката Огородник Ю.О., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Установивши, що спірна земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , проте позивач пропустила без поважних причин строк звернення до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 її частину та встановлення порядку користування нею, а відповідачем заявлене клопотання про застосування строку позовної давності, районний суд відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог саме з цих підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 та про реальний розподіл об`єкта незавершеного будівництва, суд першої інстанції виходив із того, що він є самочинним будівництвом.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 17.07.1988 до 08.04.2010 (том 1 а.с.11,12).

08.06.2010 ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 (том 1 а.с.212).

Під час перебування позивачки у шлюбі з ОСОБА_4 на ім`я останнього:

- 26.09.1997 видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 001331, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:047:0037, площею 0,06 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на підставі рішення Радянськослобідської сільської ради від 10.09.1997 № 43 (т. 2 а.с. 52, 53);

- 11.11.2009 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 985163, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:047:5170, площею 0,0600 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1-4497 від 30.09.1997, посвідченого державним нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори. Дата державної реєстрації земельної ділянки - 11.11.2009 (том 1 а.с.85-86, 218, 220).

Також за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що не заперечується сторонами, на земельних ділянках по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 збудовано житлові будинки (т. 1 а.с. 13-18).

01.07.2015 Реєстраційною службою Чернігівського міського управління юстиції на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 58-59).

Право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 не зареєстровано, що вбачається з Інформаційної довідки Комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 1040 від 09.04.2020 (том 1 а.с. 87). Згідно відповіді Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради № 01-09/88-вих від 01.12.2021 будівельний паспорт на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 та містобудування міської ради, починаючи з 01.01.2000 та по 08.07.2009, не надавався; містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки для будівництва за вказаною вище адресою, починаючи з 22.01.2003 та по 31.12.2010, не надавались (том 1 а.с. 192).

06.07.2015 за договорами дарування ОСОБА_4 передав безоплатно у власність ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, площею 0,06 га, в межах згідно з планом, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Дані договори посвідчені приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1013, 1016 (том 2 а.с. 50-51, 56-57).

06.07.2015, при укладенні договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 подано заяву, посвідчену приватним нотаріусом Борисовою Т.А., зареєстровану в реєстрі за № 1012, з якої слідує, що вона дає свою згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_4 договору дарування колишній дружині ОСОБА_1 , указаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який був збудований ним в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 (том 2 а.с. 73).

Цієї ж дати, 06.07.2015, приватним нотаріусом Борисовою Т.А. посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 1015, за яким ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: спадкоємцем всього мого майна, яке буде належати мені на день моєї смерті, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, а також всього того, що згідно із законодавством України може бути успадкованим, у повному обсязі без будь-яких винятків, в тому числі житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , я призначаю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с. 208).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 (том 1 а.с.205 зворот).

За заявою ОСОБА_2 від 01.02.2019 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т.А. заведено спадкову справу щодо спадкового майна ОСОБА_4 за № 12/2019 (т. 1 а.с. 205-220).

18.03.2020 приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Борисова Т.А. листом за № 112/02-14/12/2019 повідомила ОСОБА_1 про те, що нею заведена спадкова справа № 12/2019 щодо майна померлого ОСОБА_4 (том 1 а.с. 213 зворот).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 , керуючись ст. 267 ЦК України, вважала, що зі сторони позивачки є наявним пропуск строку позовної давності.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень" Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже, у спірних правовідносинах, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).

Вказані норми, що діяли на час придбання спірної земельної ділянки, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), висновками Верховного Суду у постанові від 10 серпня 2022 року у справі № 541/312/21 (провадження №61-2731ск22).

З огляду на зазначене та відсутність доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, установивши, що спірна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , придбана під час перебування у шлюбі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вона є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За положеннями частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Це узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2023 року у справі № 947/35719/21 (провадження № 61-6644ск23).

Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України, яка діяла на момент розірвання шлюбу між сторонами.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

У справі встановлено, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набуто у спільну сумісну власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , спірну земельну ділянку по АДРЕСА_1 , на якій ними самочинно зведено житловий будинок.

08.04.2010 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвали шлюб.

З червня 2010 року ОСОБА_4 створив нову сім`ю з відповідачкою та проживав з нею в будинку по АДРЕСА_1 . Склався сталий порядок володіння та користування спільним нерухомим майном, а саме: позивачка земельною ділянкою та будинком за адресою АДРЕСА_3 , а ОСОБА_4 з відповідачкою - земельною ділянкою та будинком АДРЕСА_1 .

06.07.2015 ОСОБА_4 укладено з ОСОБА_1 договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1 та подаровано позивачці належний подружжю на праві спільної сумісної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Зазначене, як правильно вказав суд першої інстанції, свідчить про добровільний фактичний поділ майна між колишнім подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

За життя ОСОБА_4 позивачкою питання щодо поділу спірної земельної ділянки не порушувалось.

У судових засіданнях районного суду ОСОБА_1 пояснила, що при укладенні договору дарування земельної ділянки та будинку по АДРЕСА_3 потрібен був підпис ОСОБА_2 , при цьому колишній чоловік сказав, що відповідачці відпише земельну ділянку і будинок по АДРЕСА_1 , а їй - по АДРЕСА_3 . На запитання головуючої: «Ви вирішили таким чином розділити майно АДРЕСА_3 , а йому ( ОСОБА_4 ) по АДРЕСА_1 ?», позивачка відповідала: «Так».

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що договори дарування будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_3 на ім`я позивачки і заповіт на ім`я відповідачки укладені в один день, 06.07.2015, у приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Борисової Т.А., та приблизно в один час, про що свідчать порядкові номери, за якими вони зареєстровані в реєстрі. Так, заява ОСОБА_2 зареєстрована в реєстрі за №1012, договір дарування житлового будинку за адресою АДРЕСА_4 , заповіт ОСОБА_4 - № 1015, а договір дарування земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 - № 1016.

Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 вказав, що добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.

Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що про порушення свого права позивачці стало відомо 06.07.2015, а тому саме з цього дня почався перебіг строку позовної давності, однак із позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 17.08.2020.

Ураховуючи вищезазначене, районний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 та встановлення порядку користування нею, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач без поважних причин пропустила строк звернення до суду, а відповідачем заявлено клопотання про його застосування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно застосував строк позовної давності, оскільки позивачка про порушення своїх прав дізналася лише в травні 2019 року після звернення її сина до нотаріуса для оформлення спадкових прав після ОСОБА_4 , не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 6 ст. 367 ЦПК України).

В апеляційній скарзі позивачка просить визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку АДРЕСА_2 (ступінь готовності якого становить 98 відсотків). Такі позовні вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а тому, відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України, не розглядаються судом апеляційної інстанції.

При цьому, в апеляційній скарзі не заперечується, що будинок АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом, в зв`язку із чим поділу не підлягає.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2023 року - залишенню без змін, оскільки воно ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2023 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко