РІШЕННЯ

Іменем України

18.09.2023 Справа №607/4569/23 Провадження № 2/607/1602/2023

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючої судді Марциновської І.В.,

за участю: секретаря судового засідання Хавщ Я.А.,

представника позивача адвоката Алексенка С.Л.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Берегуляка В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Терещук Лілія Іванівна про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною власністю та визнання права власності,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з указаним вище позовом.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що у період з 25.09.1987 до 19.05.2010 позивач та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. Станом на 1992 рік у них народилось троє дітей, а тому ВАТ «Тернопільське АТП 16127» надало позивачеві та ОСОБА_4 як багатодітній сім`ї для покращення житлових умов двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . У даній квартирі позивач та ОСОБА_4 з дітьми проживали як одна сім`я у період з 1992 року до 2001 року.

У 2001 році ОСОБА_4 за згодою позивача подав до виконавчого комітету Тернопільської міської ради документи для приватизації квартири АДРЕСА_1 . На підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 902 від 25.07.2001 ОСОБА_4 07.08.2001 отримав свідоцтво на право власності на зазначене нерухоме майно.

У 2001 році позивач, ОСОБА_4 та їхні четверо дітей разом виїхали на постійне проживання у США. У 2010 році ОСОБА_4 перебував в Україні та без відома позивача подав до суду позов про розірвання шлюбу, унаслідок чого 19.05.2010 отримав свідоцтво про розірвання шлюбу. Про такі обставини позивач довідалась лише у 2012 році під час спільного перебування із ОСОБА_4 та їхніми дітьми в Україні.

У 2012 році позивач та діти повернулись до США, а ОСОБА_4 залишився проживати у квартирі АДРЕСА_1 . У період з 2014 року до 08.09.2022 догляд за ОСОБА_4 , який мав поганий стан здоров`я, здійснювала племінниця позивача ОСОБА_5 , якій позивач регулярно надсилала грошові кошти на лікування ОСОБА_4 та на його догляд.

Після смерті ОСОБА_4 у вересні 2022 року позивач довідалась, що у 2018 році ОСОБА_4 подарував квартиру АДРЕСА_1 своїм дочкам від першого шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що оскільки спірна квартира приватизована ОСОБА_4 під час перебування останнього у шлюбі з позивачем, то таке нерухоме майно належало їм на праві спільної сумісної власності як подружжю. Відтак без нотаріальної згоди позивача ОСОБА_4 не мав право відчужувати квартиру відповідачам.

За таких підстав відповідно до ст. 22 КпШС України позивач просить: 1) визнати недійсним договір дарування № 1871 від 06.12.2018, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; 2) визнати спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку даного нерухомого майна.

15.03.2023 відкрите провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, наданий сторонам строк для подання заяв по суті справі, призначене підготовче засідання на 11.04.2023.

07.04.2023 справа прийнята до провадження судді Марциновської І.В., призначене підготовче засідання на 09.05.2023.

09.05.2023 підготовче засідання відкладене на 30.05.2023 у зв`язку з неявкою відповідачів.

30.05.2023 підготовче засідання відкладене на 22.06.2023 за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Берегуляка В.Ф.

09.05.2023 та 06.06.2023 третя особа приватний нотаріус Терещук Л.І. подала відзиви на позовну заяву, у яких зазначила, що під час укладення спірного договору дарування ОСОБА_4 просив посвідчити дарування належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 , зазначивши, що у шлюбі на даний час не перебуває. Нотаріус повідомила сторонам правочину зміст ст. 27 Закону України «Про нотаріат», згідно з якою нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа подала нотаріусу неправдиву інформацію. Перевіривши правовстановлюючі документи на квартиру, нотаріус вчинила нотаріальну дію, а саме посвідчила договір дарування № 1871 від 06.12.2018, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3

22.06.2023 за клопотанням представника позивача адвоката Алексенка С.Л. суд витребував додаткові докази. У судовому засіданні оголошена перерва до 15.08.2023.

15.08.2023 усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 18.09.2023.

У судовому засіданні 18.09.2023 представник позивача ОСОБА_2 адвокат Алексенко С.Л. позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити повністю. Додатково пояснив, що не обізнаний про те, чи надавала позивач письмову згоду на приватизацію ОСОБА_4 спірної квартири в інтересах усіх членів сім`ї, зокрема позивача та їхніх чотирьох неповнолітніх дітей. Не заперечував, що рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 902 від 25.07.2001 в частині надання згоди на оформлення права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 позивач не оскаржувала. Зазначив, що позивач вважала, що приватизація відбулась на усіх членів сім`ї, оскільки свідоцтво про право власності на квартиру позивач не бачила. Про зміст такого документа позивач довідалась лише у 2022 році.

У судовому засіданні 18.09.2023 представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Берегуляк В.Ф. позов не визнав повністю та просив у позові відмовити. Пояснив, що спірне нерухоме майно було особистою приватною власністю ОСОБА_4 , оскільки позивач письмову згоду на приватизацію квартири саме подружжям не надавала. Також позивач не оскаржувала рішення № 902 від 25.07.2001, а тому, на думку адвоката, такий позов є передчасним.

У судове засідання позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 , належним чином повідомлені про дату, час та місце цього судового засідання, не з`явились. Приймають участь у судовому процесі через своїх представників.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 , належним чином повідомлена про дату, час та місце цього судового засідання, у тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, не з`явилась. Правом подання відзиву відповідач не скористалась. Заяви та клопотання від відповідача до суду не надходили. Указане відповідно до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

У судове засідання третя особа приватний нотаріус Терещук Л.І., належним чином повідомлена про дату, час та місце цього судового засідання, не з`явилась. У поданих відзивах на позовну заяву просила розгляд справи здійснювати без її участі.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити з таких підстав.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Суд встановив, що предметом спору у даній справі, зокрема є визнання спірного майна, яке було набуте ОСОБА_4 під час перебування останнього у шлюбі з позивачем, спільним майном подружжя, що належало їм на праві спільної сумісної власності.

Так, 25.09.1987 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 7). Після укладення шлюбу дружині присвоєне прізвище ОСОБА_7 .

Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу, 19.05.2010 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірваний (а.с. 8).

Разом з тим рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 902 від 25.07.2001 вирішено погодитись з пропозицією комісії з житлових питань про надання квартир громадянам міста згідно поданих документів та даних про житлові умови сімей. Зокрема, вирішено видати ОСОБА_4 ордер на квартиру АДРЕСА_1 . Склад сім`ї 5 осіб. Зняти з обліку. Оформити право власності за ОСОБА_4 на вказане житло (а.с. 12).

На підставі зазначеного вище рішення 07.08.2001 видане свідоцтво про право приватної власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 . Відомості про право власності зареєстровані в міському бюро технічної інвентаризації за реєстром № 1216 (а.с. 10, 11).

У подальшому ОСОБА_4 відчужив дане нерухоме майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування квартири від 06.12.2018, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Терещук Л.І. та зареєстрованим в реєстрі за № 1871 (а.с. 112). Факт набуття відповідачами права спільної часткової власності по 1/2 частці кожною на квартиру АДРЕСА_1 підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав № 323249318 від 17.02.2023 (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 9).

Так, обґрунтовуючи вимогу про визнання зазначеного вище правочину недійсним, позивач покликалась на належність спірної квартири позивачеві та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, а відтак і неможливість останнім відчуження цього нерухомого майна без письмової згоди позивача.

Відтак першочерговою є необхідність встановлення того, чи розповсюджувався станом на 06.12.2018 режим спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Так, відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Разом з тим ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Станом на час прийняття рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 902 від 25.07.2001 приватизація здійснювалася відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56.

Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію житлового фонду» (в редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Так само і відповідно до п. 5 Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

При цьому згідно з роз`ясненнями, які викладені у п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.199 5 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію житлового фонду»).

Системний аналіз даних положень законодавства дає підстави дійти висновку, що приватизація квартири, у якій проживав наймач та члени його сім`ї, могла бути здійснена як у приватну одноособову власність наймача, так і у спільну (сумісну чи часткову) власність наймача та членів його сім`ї. Розмежуванням при цьому є наявність письмової згоди повнолітніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири у спільну власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

При цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а також, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 13, ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Разом з тим позивач не довела суду належними та достатніми доказами факт надання позивачем письмової згоди на приватизацію ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Клопотання про витребування цих доказів сторона позивача суду не заявляла.

При цьому Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 зазначив, що набуте за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь в приватизації.

Також, переглядаючи судове рішення у справі № 201/6987/20 з обставинами, релевантними до обставин даної справи, Верховний Суд у постанові від 15.02.2023 зазначив, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно з абз. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизацією державного житлового фонду є відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Законом України від 11.01.2011 № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08.02.2011, зазначену норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17.05.2012 № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13.06.2012, частину п`яту статті 61 СК України виключено. Проте кодекс доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

За таких обставин Верховний Суд вказав, що правильним є висновок суду першої інстанції про те, що лише у період часу з 08.02.2011 до 12.06.2012 включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового Фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. У інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового Фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Тому відповідач при укладенні договору дарування квартири від 11.02.2016 розпоряджалась майном, що належало їй на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 09.07.2001.

З урахуванням зазначених вище позицій Верховного Суду відсутні підстави вважати, що позивач відповідно до ст. 22 КпШС України набула у спільну сумісну власність зі ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , що у свою чергу зумовило б необхідність отримання згоди позивача на відчуження даного нерухомого майна ОСОБА_4 .

Відтак позивач не довела суду обставини щодо недотримання вимог закону під час укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 договору дарування квартири № 1871 від 06.12.2018 та, як наслідок, наявність підстав для визнання цього договору недійсним, а тому дана вимога позивача задоволенню також не підлягає. Відповідно усі наступні позовні вимоги, які є похідними від первісної вимоги про визнання договору дарування недійсним, задоволенню також не підлягають.

За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 6977,60 грн, що підтверджується дублікатами квитанцій від 09.03.2023 (а.с. 5). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 133 ч. 1, 141 ч. 1, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Терещук Лілія Іванівна про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною власністю та визнання права власності відмовити повністю.

Судові витрати у виді судового збору у сумі 6977 (шість тисяч дев`ятсот сімдесят сім) гривень 60 копійок покласти на позивача ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Представник позивача: адвокат Алексенко Сергій Леонтійович, місцезнаходження: вул. Микулинецька, буд. 3А, офіс 703, м. Тернопіль.

Відповідач: ОСОБА_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 .

Представник відповідача: адвокат Берегуляк Володимир Федорович, місцезнаходження: вул. С.Крушельницької, буд. 17А, м. Тернопіль.

Відповідач: ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Терещук Лілія Іванівна, місцезнаходження: АДРЕСА_4 .

СуддяІ. В. Марциновська

Повне судове рішення складене 28.09.2023.