Справа № 522/9318/23
Провадження № 2/522/4454/23
06 червня 2023 року м.Одеса
Приморський районний суд м. Одеси
у складі: судді - Бондар В.Я.,
за участю секретаря судового засідання - Волошина А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про надання дозволу на виїзд за межі України малолітній дитині у супроводі її матері, без згоди батька,
Позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про надання дозволу на виїзд за межі України малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Сполучених Штатів Америки у період з 01 червня 2023 року по 31 жовтня 2023 року, у супроводі її матері, без згоди батька ОСОБА_2 .
В обґрунтування позову відзначено, що 30.08.2008 між позивачкою та ОСОБА_2 був укладений шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 в цьому шлюбі народилась ОСОБА_3 . Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2015 року по справі № 522/9243/15-ц шлюб позивачки з ОСОБА_2 було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 мешкала разом із позивачкою в квартирі матері позивачки за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач - ОСОБА_2 з часу розірвання шлюбу не сплачував аліменти на виховання ОСОБА_3 . З моменту народження дитини позивачка займалась її вихованням, доглядом, навчанням, розвитком та лікуванням, донька завжди проживала разом із позивачкою. Донька постійно відвідувала різні спортивні секції, творчі гуртки та позашкільні зайняття, чим займається і по теперішній час. У листопаді 2020 року позивачка вийшла заміж за ОСОБА_4 та змінила своє прізвище. Ще до офіційного укладення шлюбу разом з донькою, ОСОБА_3 , переїхали у квартиру, яку спільно з ОСОБА_4 тимчасово орендують до придбання власного житла. Для більш зручного і комфортного мешкання та організації щоденного побуту і навчання, донька, ОСОБА_3 , була переведена до Одеської загальноосвітньої школи № 35 І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням англійської мови. Наразі разом з ОСОБА_5 проживають однією сім`єю з ОСОБА_4 - у дружній родині, де найвищими цінностями є повага один до одного, любов, турбота чоловіка та материнська любов. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.05.2021 у справі № 522/818/21 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 у розмірі 1200 грн, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 15.01.2021 (дати подання позову) і до досягнення дитиною повноліття, які відповідач не сплачує, про що виникла заборгованість у розмірі 36 038,40 грн. З метою надання дитині можливості відпочити в Сполучених Штатах Америки, позивачка запропонувала ОСОБА_2 надати згоду на виїзд нашої доньки з 01 червня 2023 року по 31 жовтня 2023 року до Сполучених Штатів Америки. Відповідача було повідомлено, що подорож і утримання дитини за кордоном відбуватимуться за рахунок позивачки. Однак ОСОБА_2 відмовив у наданні згоди на виїзд дитини за кордон жодним чином це не аргументуючи. Відповідач проживає окремо, жодної участі у вихованні доньки не бере, донька постійно проживає разом із позивачкою та її чоловіком - ОСОБА_4 і саме вони піклуємось про її фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечують дитину усім необхідним. Донька ОСОБА_5 бажає розвиватися, подорожувати та вивчати іноземні мови і хоче поїхати з матір`ю до Сполучених Штатів Америки. Відповідач не заперечує проти проживання дочки з позивачкою, однак згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон не надав. Відповідач зі свого боку жодним чином не створює належних умови задля забезпечення та гарантування повноцінного, здорового, гармонійного розвитку його неповнолітньої дитини. У зв`язку з зазначеними обставинами позивачка змушена була звернутися до суду з зазначеним позовом.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.05.2023 року провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 06.06.2023 року.
У судове засідання 06.06.2023 року учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник позивачки - ОСОБА_7 надав 06.06.2023 заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 від отримання судової кореспонденції відмовився, про що свідчить накладна служби доставки «Спецкур`єр».
Третя особа отримала ухвалу та позов з додатками про що свідчить відмітка на супровідному листі.
Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, у зв`язку з неявкою відповідача, який належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, відсутністю заперечень з боку позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд також враховує період на який позивач просить дозволити дитині виїзд за кордон, тому дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення, зважаючи також на те, що відповідач відмовився від отримання судової кореспонденції.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_8 народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с.7).

ОСОБА_8 уклала 27 листопада 2020 року шлюб з ОСОБА_4 , в результаті чого змінила прізвище як ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 (а.с.8).

На виконанні у Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження №68423935 з приводу виконання виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м.Одеси у справі №522/818/21 від 24.01.2022 з приводу стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1200 грн, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання, а саме 15.01.2021 до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , що вбачається з постанови про накладення штрафу від 01.03.2023 (а.с.16-17).

Вищевказаною постановою накладено штраф на ОСОБА_2 за не виконання рішення суду за наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за рік (20% від суми заборгованості за сплати аліментів у розмірі 6641,08 грн.

Згідно розрахунку наданого Приморським Відділом державної виконавчої служби у місті Одесі заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.05.2023 сума заборгованості за період з січня 2023 року по квітень 2023 року складає 36 038,40 грн (а.с.18).

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 0000138 від 10.03.2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява, про те, що протягом тривалого часу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 не виплачує аліменти на утримання дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сума заборгованості становить 60 255,80 грн (а.с.19).

Висновком №01-11/2194/1 вих. (017151) від 21.12.2021 органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вирішено, вважати доцільним визначення місця проживання обох дітей разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.9-14).

Практика вирішення спорів за участю малолітніх дітей свідчить про те, що забезпечення найкращих інтересів дітей повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Пасивне ставлення відповідача до виховання доньки ОСОБА_3 підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам, постановою Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 01.03.2023 про накладення штрафу.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 р. Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон.

Із цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18).

Позивач просить надати дозвіл на виїзд доньки з 01.06.2023 по 31.10.2023 також зазначає єдину країну прямування - Сполучені Штати Америки.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Виходячи із вищевикладеного суд вбачає, що тимчасовий виїзд за межі України до Сполучених Штатів Америки у період з 01 червня 2023 року по 31 жовтня 2023 року, без згоди батька - ОСОБА_2 сприяє забезпеченню інтересів дитини ОСОБА_3 , її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищу, враховуючи те, що в країні до сих пір діє воєнний стан, періодично лунає повітряна тривога та чутно вибухи.

Для виїзду дитини за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак відповідач ухиляється від надання такого дозволу, що стало підставою звернення до суду.

Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини ОСОБА_3 за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3 за межі України, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон без згоди батька та до конкретної держави та на конкретний строк в супроводі матері.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 89, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354, 430 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про надання дозволу на виїзд за межі України малолітній дитині у супроводі її матері, без згоди батька - задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд громадянки України неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , за межі України до Сполучених Штатів Америки у період з 01 червня 2023 року по 31 жовтня 2023 року, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 .

Надати дозвіл ОСОБА_1 або її офіційному представникові оформлювати та отримувати всі необхідні документи (включаючи візи) для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , за межі України до Сполучених Штатів Америки у період з 01 червня 2023 року по 31 жовтня 2023 року, без згоди батька - ОСОБА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 09 червня 2023 року.

Суддя В.Я.Бондар