РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2023 року

м. Рівне

Справа № 752/14416/22

Провадження № 22-ц/4815/929/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зражевської Я.О. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня 2023 року, ухваленого в складі судді Кучиної Н.Г., у справі № 752/14416/22,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що сторони перебували у шлюбі з 06 червня 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до розпорядження № 371 від 14 серпня 2021 року місце проживання ОСОБА_3 визначено разом з матір`ю ОСОБА_1 . На час розгляду справи неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з матір`ю, а батько дитини проживає в Німеччині. З дитиною майже не спілкується і не приймає участь у її вихованні. З моменту народження дитини і до дня подачі позову (2 роки 7 місяців), батько бачив сина лише 5 разів (включно з моментом виписки).

Враховуючи наведене, просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та попередити, що в разі ухилення від виконання батьківських обов`язків він може бути позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дитини.

Контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , покладено на Службу у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністраціїї.

В апеляційній скарзі, позивач посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Скаржник покликається на те, що судом першої інстанції не надано оцінку тому факту, що відповідач ухиляється від участі у додаткових витратах на дитину.

Зазначає, що відповідач жодного разу не надавав коштів на оздоровлення дитини.

Вказує, що суд першої інстанції не здійснив оцінку особистості заявника.

Окрім того, в апеляційній скарзі заявлено клопотання про допит свідків в режимі відеоконференцзв`язку.

Вказує, що покази свідків є необхідним для всебічного та об`єктивного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи та обставини заявленого клопотання, апеляційний суд приходить до висновку, що вказане клопотання не підлягає задоволенню.

Згідно із частиною 2 статті 116 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. В ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду (стаття 91 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи в суді першої інстанції, ухвалою суду від 08 травня 2023 року клопотання позивача про допит свідків в режимі відеоконференції задоволено та доручено уповноваженим особам Голосіївського районного суду міста Києва забезпечити участь свідків. Однак, забезпечити відеозв`язок з Голосіївським районним судом міста Києва виявилось неможливо, оскільки уповноваженою особою Голосіївського районного суду міста Києва було повідомлено про те, що у приміщенні даного суду відеоконференції не проводяться.

18 травня 2023 року позивач через підсистему "Електронний суд" подала клопотання про допит свідків в режимі відеоконференції, проведення якої доручити Подільському районному суду міста Києва.

Ухвалою суду від 19 травня 2023 року клопотання позивача про допит свідків в режимі відеоконференції задоволено та доручено уповноваженим особам Подільського районного суду міста Києва забезпечити участь свідків. Однак, забезпечити відеозв`язок Подільським районним судом міста Києва виявилось неможливо, у зв`язку з поганим інтернет зв`язком.

Відтак, в судовому засіданні 07 червня 2023 року позивач відмовилася від допиту свідків.

Окрім того, 02 жовтня 2023 року позивачем подано клопотання про доручення доказів у справі.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першоїстатті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі N 704/192/18.

Враховуючи, що клопотання про виклик свідків були задоволені судом першої інстанції, в подальшому позивач не наполягала на їх допиті, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити в задоволені вищевказаного клопотання.

Разом з тим, не підлягає до задоволення клопотання щодо долучення доказів, а саме відповідь Служи у справах дітей та сім`ї від 11.09.2023 року копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.09.2023 за №0001211, оскільки судом першої інстанції вказані документи не досліджувалися, виняткових випадків їх неподання місцевому суду позивачем в клопотанні не наведено.

Відзив до апеляційного суду не подано.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Установлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09.06.2021 року шлюб між сторонами розірвано.

Розпорядженням № 371 від 14 серпня 2021 року Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація визначила місце проживання ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Дитина проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Висновком Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації № 100-2305 від 03.03.2023 року визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Установлено, що 19 травня 2023 року судовим наказом Голосіївського районного суду міста Києва стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина у розмір 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 посилалася на те, що батько тривалий час не бере участі у вихованні та утриманні сина, не сплачує аліменти, не цікавиться його життям.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У справі, що переглядається, відмовивши у позові, суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачкою докази не вказують на нехтування відповідачем батьківськими обов`язками.

Місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 оскільки він має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч.ч. 5,6 ст. 19 СК України). Окрім того, висновок не містить переконливих аргументів щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що сам по собі факт стягнення аліментів на утримання сина та наявність заборгованості зі сплати аліментів, не завжди підтверджує наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Разом з тим, на підставі усної домовленості між сторонами відповідач щомісячно перераховував на утримання сина по 5000 грн., що свідчить про матеріальне забезпечення ним сина та не заперечується позивачем.

З огляду на встановлені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відсутні виключні обставини, які б свідчили про наявність передбачених законом підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

За таких обставин, місцевий суд з урахуванням найкращих інтересів дітей, правильно зазначив, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів сина шляхом позбавлення його батька, по відношенню до нього та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків.

Доводи позивача про те, що відповідач не піклується про сина, участі у його вихованні не бере, не цікавиться його життям, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не можуть бути достатніми підставами для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина, оскільки судом встановлено, що відповідач хоче піклуватися про сина, проявляти турботу та бажає брати участь у його вихованні.

Доводи скаржника про ухилення відповідача від сплати додаткових витрат на дитину, є безпідставними, оскільки з таким позовом ОСОБА_1 до суду не зверталася.

Доводи позивача, які фактично зводяться до доведеності ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, за відсутності беззаперечних доказів, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини, колегією суддів не приймаються до уваги.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зражевської Я.О. залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня 2023 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 жовтня 2023 року.

Головуючий :

Судді :