Дата документу 12.09.2023
Справа № 334/7319/21
Провадження № 2/334/160/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 місто Запоріжжя

Ленінський районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого суддіКоломаренко К.А.
при секретарі Цілінко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі в загальному позовному провадженні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

про стягнення заборгованості,

за участі: представника позивача - адвоката Сандак І.А (діє на підставі Ордеру серії АР №1063571 від 11.05.2022), представника відповідача адвоката Адоєвцева С.Є. (діє на підставі Ордеру серії ДН №002785 від 19.11.2021) -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду міста Запоріжжя із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу в розмірі 34 550,00 доларів США та три проценти річних від простроченої суми основного боргу у розмірі 641,00 долар США.

Позовні вимоги обґрунтовує наступним. У жовтні 2018 року ОСОБА_1 передала в борг ОСОБА_2 15 000,00 доларів США, про що свідчить письмова розписка, надана власноручно боржником, де остання зобов`язалася повернути борг у строк до березня 2021 року. Також ОСОБА_2 взяла в борг у позивача ще 12 000,00 доларів США та 7 550,00 доларів США у строк до 20 грудня 2019 року. Станом на день подання позовної заяви борг відповідач позивачеві не повернула, на звернення, як усні, так і письмові, щодо повернення суми заборгованості відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору. До позовної заяви додано клопотання про відстрочення сплати судових витрат, яке вмотивоване тим, що майновий стан позивача не дозволяє сплатити повністю судовий збір у розмірі 9405,57 грн. так як позивачка пенсіонерка та згідно довідки про доходи отримала пенсію за період з січня 2021 року по серпень 2021 року 22679,24 грн., та щомісячна виплата пенсії є меншою у 3 рази від суми судового збору, який потрібно сплатити за подання даного позову.

Ухвалою суду від 01.10.2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Сандак Ірина Анатоліївна, про відстрочення сплати судового збору відмовлено (а.с.17).

Ухвалою суду від 01.10.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с.16).

19.10.2021 представником позивача до суду надано заяву про повторний розгляд клопотання про відстрочення сплати судового збору та клопотання про відстрочення сплати судових витрат (а.с.20-25).

Ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 22.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання у справі, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору. Відстрочено сплату судового збору позивачці у розмірі 9405 грн. 57 коп. до ухвалення судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. (а.с.27).

03.12.2021 від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень посилається на те, що розписки, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог, не підтверджують укладення сторонами договору позики, оскільки у розписці від жовтня місяця 2018 року відсутня фіксація факту передачі грошових коштів відповідачу від позивача в якості позики із зобов`язанням повернути кошти, також відсутня інформація про умови договору, зокрема сума позики, дата її отримання, строк та умови її повернення, крім того, розписка складена різними почерками. Щодо розписок на суми 12 000,00 та 7 550 доларів США зазначає, що вони взагалі не містять інформації про те, у якої особи взяті гроші, як і коли ці гроші були взяті, у розписках відсутній підпис відповідача. Посилається на те, що позивачем взагалі не надано доказів написання відповідачем розписок, а також доказів отримання відповідачем грошових коштів за цими розписками (а.с.41-45).

21.02.2022 представником позивача адвокатом Сандак І.А. подано клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи, в якій посилаючись на те, що відповідач заперечує факт отримання від позивача грошових коштів та складання про це розписок, просить призначити у справі почеркознавчу експертизу для підтвердження доводів, викладених на обґрунтування позовних вимог. Проведення експертизи просить доручити експертам Запорізького НДЕКЦ МВС України (а.с.59).

18.05.2022 представником позивача адвокатом Сандак І.А. подано клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи, в якому у зв`язку з ситуацією, яка склалась через військову агресію російської федерації, просить проведення експертизи доручити експертам Полтавського відділення Національного наукового центру «Інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса» (а.с.77).

Ухвалою суду від 19.05.2022 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Сандак І.А., витребувано в Адміністрації державної прикордонної служби України інформацію про перетин кордону України громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 (а.с.81).

02.06.2022 року (09.06.2023 року повторно засобами поштового зв`язку) на електронну пошту суду надійшла витребувана інформація про перетин кордону України громадянкою України ОСОБА_2 (а.с.87,89).

Ухвалою суду від 22.07.2022 призначено у справі почеркознавчу експертизу, зупинено провадження на час проведення експертизи (а.с.126-128).

22 вересня 2022 року до суду надійшло клопотання від Полтавського відділення Національного наукового центру «Інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса» зв вихідним номером 677/14/16-22 від 12.09.2022 року. про конкретизування питань, поставлених на вирішення експерту та надання додаткових даних (а.с.135-136).

Ухвалою суду від 22.09.2022 року для вирішення клопотання експерта поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання у справі (а.с.137).

Ухвалою суду від 11.10.2022 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сандак І.А. витребувано документи від державних органів, подані відповідачем особисто, в яких містяться власноруч зроблені записи та підписи відповідача ОСОБА_2 (а.с.163-164).

15.11.2022 року, 22.11.2022 року, 25.11.2022 року надійшли витребувані ухвалою суду матеріали, в яких містяться власноруч зроблені записи та підписи відповідача ОСОБА_2

29.11.2022 року витребувані матеріали на виконання клопотання експерта направлені в Полтавське відділення Національного наукового центру «Інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса» для проведення експертизи (а.с.184-186).

25.04.2023 року до суду від Полтавського відділення Національного наукового центру «Інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса» надійшов висновок експерта №2498-2499 від 19.04.2023 року (а.с. 187-201).

Ухвалою суду від 27.04.2023 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання (а.с.202).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.212-213).

В судовому засіданні представник позивача адвокат Сандак І.А. просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та зазначила, що всі наявні в матеріалах справи докази, в тому числі висновок експерта, повністю, без сумнівів доводить ту обставину, що ОСОБА_2 брала грошові кошти.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Адоєвцев С.Є. просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав недотримання правил складання боргової розписки.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, заслухавши пояснення сторін по справі, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України).

Судом встановлено, що згідно розписки, складеної 28 жовтня 2018 року ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Жавтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 26.03.1996) зобов`язалась повернути ОСОБА_1 у визначені строки: квітень 2020 1250 доларів; травень 2020 1250 доларів; червень 2020 1250 доларів; липень 2020 1250 доларів; серпень 2020 1250 доларів; вересень 2020 1250 доларів; жовтень 2020 1250 доларів; листопад 2020 1250 доларів; грудень 2020 1250 доларів; січень 2021 1250 доларів; лютий 2021 1250 доларів; березень 2021 1250 доларів. В розписці також вказано дата отримання коштів 28 жовтня 2018 року (а.с. 6).

Крім того, позивачем також надані розписки про отримання в борг 12 000 доларів з зобов`язанням повернути кошти в строк до 20.12.2019 та про зобов`язання повернути грошові кошти в сумі 7 550 доларів в строк до 20.12.2019, складені на копії паспорта відповідача (а.с. 5,7).

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд виходить із того, що згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Допускається пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки щодо правової природи договору позики і розписки викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та неодноразово підтримано Касаційним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 583/610/16-ц (провадження № 61-4621св18), від 11 квітня 2019 року у справі № 621/960/16-ц (провадження № 61-35294св18), від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц (провадження № 61-42076св18), від 02 червня 2020 року у справі № 483/248/16 (провадження № 61-2413св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 640/9165/19 (провадження № 61-14705св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 201/6221/19 (провадження № 61-6662св21).

Стаття 545 ЦК України містить положення про підтвердження виконання зобов`язання, яке має бути здійснене шляхом видачі кредитором боржникові на вимогу останнього розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Так, згідно із статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Висновки щодо застосування цієї норми цивільного права містяться в постановах Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 640/9165/19 (провадження № 61-14705св20).

У постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц також виснувано, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З`ясування судом фактичних обставин справи здійснюється із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності заздалегідь встановленої сили доказів та оцінки кожного доказу окремо та в їх сукупності та взаємозв`язку в цілому.

Відповідно дост.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За частиною 2 ст.78 ЦПК України Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 11 лютого 2022 року у справі №947/22756/19 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорії стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри».

З урахуванням наведеного у справах про стягнення коштів за договором позики на позивача покладається тягар доказування факту укладання такого правочину та передачі коштів у позику (видачі позичальником боргової розписки). Натомість, якщо відповідач заперечує такий факт чи оспорює розмір суми отриманих в позику коштів, то на спростування таких доводів позивача також має надати суду належні та допустимі докази.

В ст.1051ЦК України визначено,що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості,ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Надаючи оцінку змісту наведених вище боргових розписок, суд бере до уваги, що у розписці, складеній 28.10.2018, серед іншого, містяться відомості про дату складання, отриману відповідачем в позику від позивача суму коштів, що становлять 15 000 доларів, та графік і суму їх повернення: квітень 2020 1250 доларів; травень 2020 1250 доларів; червень 2020 1250 доларів; липень 2020 1250 доларів; серпень 2020 1250 доларів; вересень 2020 1250 доларів; жовтень 2020 1250 доларів; листопад 2020 1250 доларів; грудень 2020 1250 доларів; січень 2021 1250 доларів; лютий 2021 1250 доларів; березень 2021 1250 доларів. В розписці також вказано дата отримання коштів 28 жовтня 2018 року.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що вказана розписка не підтверджує факту отримання від позивача у позику грошових коштів саме відповідачем через її недостовірність, зокрема складення її двома особами. Водночас, відповідач не надав суду належні та допустимі докази, які б підтверджували ту обставину, що ним не складалась вказана розписка та не виконувався власноручно підпис у згаданій борговій розписці, та що він не отримував від позивача у позику грошові кошти, позаяк згідно із висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 19.04.2023 року № 2498-2499, встановлено, що «рукописний текст; 1) починається словами «Я Куриленко…» і закінчується словами «…паспорт», 2) починається словами «в строки…» і закінчується словами «…морального ущербу», 3) ОСОБА_3 », 4) «Сума взята 28 октября 2018г.», 5) ОСОБА_3 у розписці від 28.10.2018 про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики в сумі 15 000,00 доларів виконані ОСОБА_2 (а.с. 187-198), тобто всі основні умови про отримання грошових коштів, дату їх отримання, зобов`язання їх повернути, визначення строків та сум повернення позики в розписці виконані саме відповідачем, тоді як іншою особою виконані лише записи про паспортні дані позивача, у якого відповідач отримала грошові кошти в борг.

Разом з тим, суд вважає слушними доводи представника відповідача про те, що в розписках, складених ОСОБА_2 на суми 12 000,00 та 7 550 доларів США відсутня інформація про дату та місце їх складання, про особу позикодавця, крім того у розписках відсутній підпис відповідача, та з огляду на зазначене доходить таких висновків.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавство може пов`язувати з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення, - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229 - 233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 638/5333/19 зазначено, що: «Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Згідно з частиною першою цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини».

Аналізуючи наведене, необхідно дійти висновку, що відсутність у борговій розписці підпису позичальника, як невід`ємного елементу письмової форми договору, який підтверджує наміри та волевиявлення учасників правочину, дає підстави для висновку про недоведеність позивачем як укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики на суму 12 000,00 та 7 550,00 доларів, так і виконання договору позики, а отже, й обов`язку відповідачки щодо повернення грошових коштів в сумі 12 000 доларів та 7 550 доларів.

Таким чином, належними та допустимими доказами підтверджено факт отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 15 000 доларів США за розпискою, складеною 28.10.2018 та її зобов`язання з повернення грошових коштів згідно визначеного в договорі позики строку.

При цьому відповідачем факт неотримання вказаних коштів чи повернення їх позивачеві повністю чи частково не доведено, а отже сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначено, що із аналізу положень ст.ст.192, 193, 524, 526, 533, 626, 627, 1046, 1049 ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 19лютого 1993року №15-93«Про систему валютного регулювання і валютного контролю» можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04. 07. 2018 року в справі № 14-134цс18.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 боргу, що складається із суми позики в розмірі 15 000 (п`ятнадцятьтисяч) доларів США.

Вирішуючи по суті позовну вимогу про стягнення із відповідача 3% річних в розмірі, суд ураховує, що згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16. 01. 2019 року у справі № 373/2054/16-ц обумовлено, що у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Повертаючись до обставин розглядуваної справи, суд, ураховуючи наведений правовий висновок суду касаційної інстанції, та беручи до уваги, що відповідачем не наведено контррозрахунку в частині цієї позовної вимоги, з урахуванням часткового задоволення вимог про стягнення суми боргу, провівши власний перерахунок, вважає, що із відповідача слід стягнути на користь позивача 3% річних також в іноземній валюті, а саме розмірі 428, 30 (чотириста двадцять вісім доларів США 30 центів).

За змістом ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень ч.. 1,2 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Ухвалою суду від 22.10.2021 сплату судового збору позивачці у розмірі 9405 грн. 57 коп. відстрочено до ухвалення судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, отже судові витрати стягуються з сторін в дохід держави пропорційно сумі задоволених та відхилених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 12, 13, 81, 82, 136, 141, 209, 258, 263-268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) суму боргу в розмірі 15 000 доларів США за розпискою від 28.10.2018 року та 3 % річних в розмірі 428,30 доларів США.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) в дохід держави судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5 281,57 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в дохід держави судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 123,43 грн.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя: Коломаренко К. А.