Справа № 161/2526/23 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П.
Провадження № 22-ц/802/755/23 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Трикош Н. І.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Огородник Б. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія якості «Линник», третя особа на стороні відповідача- директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія якості «Линник» Карпюк Оксана Петрівна, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що 17 серпня 2021 року він був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів у Товаристві з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «Імперія якості «Линник». За час роботи у ТзОВ «Імперія якості «Линник» постійно порушувались його трудові права. Йому всупереч вимогам статті 29 КЗпП України не були роз`яснені його права і обов`язки, не проінформовано під розписку про умови праці, не ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку, не заведена особова картка працівника та відповідно не ознайомлено під розписку із кожним записом, що вноситься до трудової книжки, не було складено та доведено до його відома під розписку графік відпусток на 2021, 2022, 2023 роки, заробітна плата за період з серпня 2021 року по січень 2023 року виплачувалась рідше двох разів на місяць та виплачувалась не в повному обсязі (невиплату в повному обсязі заробітної плати йому пояснювали відрахуваннями на ремонт автомобіля), примушували керувати несправним автомобілем марки «Fiat Doblо» державний номерний знак НОМЕР_1 , який не пройшов техогляд.

Позивач також зазначав, що 20 грудня 2022 року він подав бухгалтеру товариства для передачі керівнику заяву про звільнення за угодою сторін. 23 грудня 2022 року головний бухгалтер, посилаючись на відсутність коштів у зв`язку із війною, змусила його написати заяву про відпустку без збереження заробітної плати за половину листопада 2022 року (хоча цей період ним відпрацьовано). Окрім того, головний бухгалтер сказала йому написати нову заяву про звільнення за власним бажанням з 26 грудня 2022 року, він погодився і подав таку заяву 23 грудня 2022 року. Головний бухгалтер повідомила, що він буде звільнений 26 грудня 2022 року і тоді йому видадуть трудову книжку. Разом з тим 26 грудня 2022 року його повідомлено про необхідність написання розписки про те, що він виплатить кошти за ремонт автомобіля і тоді йому видадуть всі належні суми при звільненні.

02 січня 2023 року засобами поштового зв`язку він подав заяву, в якій просив виплатити всі належні йому суми при звільненні поштовим переказом, надіслати йому поштою копію наказу про звільнення, трудову книжку, довідку про роботу. 10 січня 2023 року йому доставлено лист директора товариства, яким повідомлено, що заява про звільнення 26 грудня 2022 року, на яку він посилається, керівництвом фірми не отримана та йому було запропоновано з`явитися до товариства для оформлення звільнення. Крім того його змусили відмовитися від заробітної плати за половину листопада 2022 року, заяву про звільнення не розглядали і примушували написати розписку про виплату коштів за ремонт автомобіля та потім повідомили, що жодних заяв він не подавав.

11 січня 2023 року засобами поштового зв`язку він надіслав до ТзОВ «Імперія якості «Линник» заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України з 11 січня 2023 року у зв`язку з невиконанням товариством законодавства про працю та просив виплатити належні йому суми поштовим переказом, надіслати копію наказу про звільнення, трудову книжку, довідку про роботу із зазначенням всіх нарахованих, виплачених та відрахованих сум за увесь період його роботи у товаристві (помісячно). 13 січня 2023 року йому надійшла поштовим переказом заборгованість із заробітної плати, а 14 січня 2023 року він отримав поштою копію наказу ТзОВ «Імперія якості «Линник» № 2-к від 12 січня 2023 року про його звільнення з посади водія автотранспортних засобів з 11 січня 2023 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України та виплату компенсації за 34 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 17 серпня 2021 року по 11 січня 2023 року, трудову книжку, довідку про нараховану заробітну плату та лист № 8 від 12 січня 2023 року.

Позивач вважає, що товариство у разі незгоди звільнення його з роботи на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України у зв?язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю повинно було відмовити у розірванні трудового договору, а не звільняти його з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ТзОВ «Імперія якості «Линник» № 2-к від 12 січня 2023 року в частині звільнення ОСОБА_2 з посади водія автотранспортних засобів з 11 січня 2023 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, поновити його на посаді водія автотранспортних засобів ТзОВ «Імперія якості «Линник» з 12 січня 2023 року, стягнути з ТзОВ «Імперія якості «Линник»» в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 січня 2023 року по день ухвалення судом рішення у справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив скаргу задовольнити, представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце судового засідання, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що звільнення ОСОБА_2 із займаної посади відбулося згідно вимог чинного трудового законодавства та відповідало його волевиявленню.

Такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з порушенням вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За матеріалами справи судом установлено, що на підставі наказу № 35-к від 16 серпня 2021 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в ТзОВ «Імперія якості «Линник» (а. с. 39).

16 серпня 2021 року наказом № 68-ОП у відповідності до вимог розділу 7 Типового положення про порядок навчання і перевірки знань з питань охорони праці, затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці від 26 січня 2005 року № 15 та пункту 6 Положення про навчання і перевірку знань з охорони для працівників ТзОВ «Імперія якості «Линник», затвердженого наказом від 26 червня 2019 року, призначено провести стажування ОСОБА_2 на посаду водія автотранспортних засобів в період з 16 серпня 2021 року по 27 серпня 2021 року. Термін стажування 10 робочих днів (а. с. 40).

17 серпня 2021 року ОСОБА_2 заповнив особову картку працівника типової форми № П-2, затвердженої наказом Держкомстату та Міністерства оборони України 25 грудня 2009 року № 495/656 (а. с. 86).

20 серпня 2021 року позивач пройшов перевірку знань з охорони праці, про що свідчить відповідний запис в журналі ведення протоколів засідання комісії з перевірки знань з охорони праці (а. с. 101).

Відповідно до наказу № 69-ОП від 07 вересня 2021 року ОСОБА_2 було допущено до самостійної роботи з 28 серпня 2021 року (а. с. 41).

Також судом встановлено, що в період з 26 грудня 2022 року по 11 січня 2023 року ОСОБА_2 за місцем роботи не з`являвся, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу за грудень 2022 року та січень 2023 року, а також актами про невихід на роботу працівника.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 11 січня 2023 року засобами поштового зв?язку направив товариству заяву, в якій зазначив, що він 26 грудня 2022 року подав головному бухгалтеру товариства заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, на що 10 січня 2023 року отримав лист за підписом директора товариства, яким його повідомили, що товариство не отримало його заяву від 26 грудня 2022 року про звільнення з роботи за власним бажанням і йому було запропоновано з?явитися на роботу для оформлення звільнення.

У цій заяві ОСОБА_2 просив звільнити його з роботи за власним бажанням з 11 січня 2023 року на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України у зв?язку з невиконанням товариством законодавства про працю, а також просив виплатити належні йому суми при звільненні поштовим переказом (а. с.13).

12 січня 2023 року ТзОВ «Імперія якості «Линник» видано наказ № 2-к про звільнення з роботи ОСОБА_2 з 11 січня 2023 року за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. У наказі зазначено, що підставою видачі цього наказу є заява ОСОБА_2 про звільнення, надіслана листом через Укрпошту (а. с. 16).

В судовому засіданні представник відповідача не заперечувала, що ОСОБА_2 було звільнено з роботи на підставі заяви, яку він подав товариству засобами поштового зв?язку 11 січня 2023 року.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 надіслав товариству заяву, в якій просив звільнити його з роботи на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України у зв?язку з невиконанням товариством законодавства про працю.

Відповідно до частин 1-3 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив боулінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Розірвання трудового договору за частиною 3 статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку.

Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначати строк розірвання трудового договору.

Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.

При цьому судом встановлено, що позивач 11 січня 2023 року засобами поштового зв?язку направив товариству заяву про звільнення з роботи на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України (а. с. 13).

Колегія суддів вважає, що направивши заяву про звільнення з роботи на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, позивач виявив бажання розірвати трудовий договір у зв?язку з неналежним виконанням роботодавцем трудового законодавства і вказані обставини знайшли підтвердження під час розгляду цієї справи, а відповідач, не відмовивши у розірванні трудового договору з указаних підстав, розірвав трудовий договір з позивачем на підставі статті 38 КЗпП України.

Разом з тим відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 754/1936/16-ц і від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18, при незгоді роботодавця звільнити працівника з роботи на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівник не зазначав.

Таким чином, відповідач не мав права звільняти позивача з роботи на підставі статті 38 КЗпП України, не вирішивши питання щодо можливості його звільнення згідно з поданою ним заявою на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.

Суд першої інстанції зазначених обставин не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про те, що позивач був звільнений з роботи з дотриманням норм трудового законодавства.

На момент звільнення позивача з роботи 12 січня 2023 року позивач працював на посаді водія автотранспортних засобів у ТзОВ «Імперія якості «Линник» і саме ця посада зазначена у наказі про звільнення (а. с. 16).

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Оскільки апеляційний суд визнає звільнення позивача з роботи незаконним, з відповідача в користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідач розірвав з позивачем трудовий договір 12 січня 2023 року, а тому в якості розрахункового періоду для обчислення середньої заробітної плати судом використовується період листопад-грудень 2022 року.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з наданими відповідачем розрахунково-платіжними відомостями за листопад-грудень 2022 року (а. с. 48, 50):

1) у листопаді 2022 року позивач відпрацював 11 робочих днів, за які йому нараховані 3 415 грн;

2) у грудні 2022 року позивач відпрацював 17 робочих дні, за які йому нараховані 6 830 грн.

Отже, за період листопад-грудень 2022 року позивач відпрацював 28 робочих днів, за які отримав 10 245 грн. У такому випадку його середньоденний заробіток складає 365,89 грн (10 245 / 28).

Згідно з поданою представником позивача заявою про уточнення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 складає 61 469,52 грн і суд стягує його з відповідача в користь позивача.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2023 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія якості «Линник» № 2-к від 12 січня 2023 року про звільнення ОСОБА_2 з посади водія автотранспортних засобів на підставі статті 38 КЗпП України.

Поновити позивача ОСОБА_2 на посаді водія автотранспортних засобів Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія якості «Линник».

Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія якості «Линник» в користь позивача ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 61 469 (шістдесят одна тисяча чотириста шістдесят дев`ять) гривень 52 копійки.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді