КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8777/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 березня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - акціонерне товариство «УкрСиббанк», про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 14 квітня 2010 року між ним та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року. В період шлюбу подружжям придбано автомобіль «Kia Sportage», 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано на ім`я відповідача та який перебуває у її володінні і користуванні.

Як зазначав позивач, вартість автомобіля становить 693 100,00 грн. На дату придбання автомобіля сторонами сплачено спільні кошти в розмірі 184 973,00 грн, тобто частка кожного з них становила 92 486,50 грн, а для повної сплати 50 % вартості автомобіля він надав відповідачу особисті кошти в розмірі 161 577,76 грн, отримані ним від продажу 30 червня 2015 року власного автомобіля «Suzuki Swift», який був придбаний ним за власні кошти до шлюбу і не належав до спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, 15 вересня 2016 року відповідачем було сплачено за транспортний засіб грошові кошти в розмірі 346 550,00 грн, з яких 92 486,12 грн - кошти відповідача, 254 063,88 грн - його особисті кошти.

Для придбання автомобіля також було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого сума кредиту, яка надавалась, складає 356 911,85 грн, що становило 50 % вартості автомобіля. Подальше погашення кредитної заборгованості здійснювалось зі спільних коштів подружжя у рівних частках 50/50, а саме в розмірі 178 455,93 грн. Відповідно до пунктів 4.12, 4.13 договору застави вказаний автомобіль був переданий в заставу за його письмовою згодою та є спільною сумісною власністю подружжя, так як придбаний у шлюбі. Відтак, на думку позивача, з урахуванням джерел коштів, що сплачувались за спірний автомобіль, є підстави для відступлення рівності розміру часток у спільній сумісній власності подружжя із визначенням розміру його частки - 62,41 %, а частки відповідача - 37,59 %.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що придбане в період шлюбу рухоме майно є неподільною річчю і в позасудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач просив визнати за ним частку в розмірі 62,41 % у спільній сумісній власності на спірний автомобіль, стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 432 519,81 грн у рахунок грошової компенсації вартості 62,41 % частини транспортного засобу та припинити його право власності на 62,41 % частки автомобіля на користь відповідача з дня отримання ним грошової компенсації.

У липні 2022 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив визнати за ним частку в розмірі 48,82 % у спільній сумісній власності на спірний автомобіль, стягнути з ОСОБА_1 на його користь кошти в розмірі 338 362,68 грн у рахунок грошової компенсації вартості 48,82 % частини транспортного засобу, а також припинити його право власності на 48,82 % частки автомобіля на користь відповідача з дня отримання ним грошової компенсації.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 частку в розмірі 37,16 % у спільній сумісній власності на транспортний засіб «Kia Sportage», 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , який зареєстровано на ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 257 573,80 грн у рахунок грошової компенсації вартості 37,16 % частини транспортного засобу «Kia Sportage», 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

Припинено право власності ОСОБА_2 на 37,16 % частки транспортного засобу «KiaSportage», 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 з дня отримання ОСОБА_2 грошової компенсації.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 575,24 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

10 березня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просив стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 103 000,00 грн.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року заяву позивача задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу в розмірі 25 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини вимог заяви про ухвалення додаткового судового рішення відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач в особі представника - адвоката Клочай Н.І. подала апеляційні скарги, в яких просить їх скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи,неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову та заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

В доводах апеляційної скарги на основне рішення зазначає, що суд першої інстанції безпідставно виходив із вартості автомобіля, який підлягає поділу, в розмірі 693 100,00 грн та вважав, що визначена позивачем вартість автомобіля відповідачем не оспорюється. Разом із тим, ОСОБА_1 вважає, що це не відповідає матеріалам справи, оскільки у відповіді на заперечення на відзив вона повідомляла суду, що при недосягненні сторонами згоди вартість майна визначається судом виходячи із дійсної вартості на час розгляду справи. Однак позивач не надав суду доказів дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи, а відповідач, в т.ч. її представник були позбавлені можливості надати свої докази дійсної вартості автомобіля, оскільки у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану вони разом із своїми малолітніми дітьми виїхали до інших країн. Судовий розгляд справи відбувся без їх участі, незважаючи на клопотання про відкладення розгляду справи. Останнє судове засідання за участі представника відповідача відбулось 22 лютого 2022 року. В наступному судовому засіданні, яке було призначене на 15 квітня 2022 року, представник відповідача мала намір подати до суду свої докази реальної вартості автомобіля. Втім, у зв`язку з виїздом відповідача та її представника за межі України, ці докази не були подані до суду першої інстанції. У зв`язку із наведеним, відповідач просить суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи висновок щодо вартості колісного транспортного засобу № 608/08-21, виготовлений станом на 20 серпня 2021 року, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля складала 469 910,35 грн. Вважає, що розмір компенсації на користь позивача суд має вираховувати саме виходячи із цієї вартості автомобіля.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що відповідач не спростувала презумпцію рівності часток подружжя у праві власності на автомобіль. ОСОБА_3 вважає, що вона довела під час судового розгляду, що нею було сплачено кредит особистими коштами у розмірі 140 000,00 грн, які вона отримала від продажу свого автомобіля, що належав їй на праві особистої власності

Крім того, суд мав взяти до уваги, що на утриманні відповідача знаходиться спільна з позивачем дитина, розмір щомісячних аліментів у 1 500,00 грн не покриває потреби дитини, а позивач має борг по сплаті аліментів у розмірі 23 000,00 грн. Також відповідач повідомляла суд про те, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не забезпечив свою родину житлом і приховав від неї наявність у нього на рахунку 69 554,16 доларів США. За умови наявності у позивача таких коштів, подружжя могло би купити автомобіль без залучення кредитних коштів. Ці обставини, на думку відповідача, давали суду право на відступ від засади рівності часток подружжя.

Ще одним доводом апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції невірно визначив період спільного проживання сторін, встановивши його закінчення 23 квітня 2020 року. Разом із тим, сторони припинили спільне проживання у 2019 році, що було встановлено рішенням Деснянського районного суду від 13 березня 2020 року у справі № 754/17238/19 про розірвання шлюбу між сторонами, а також зазначалось самим ОСОБА_2 у позовній заяві у справі № 754/4965/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні дитини.

З врахуванням наведеного, на думку відповідача, якщо врахувати всі істотні обставини справи, такі як дійсна вартість автомобіля, що підлягає поділу, період фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин, відсутність доказів погашення кредиту позивачем після того, як він припинив спільне проживання з відповідачем, недостатній розмір аліментів, які він сплачує на дитину, наявність заборгованості зі сплати аліментів за попередні періоди, приховування доходів від відповідача під час шлюбу, то наявні підстави для відмови у задоволенні позову.

Щодо додаткового рішення суду про стягнення витрат на правову допомогу, то відповідач вважає, що позивачем в суді першої інстанції не заявлялось про намір понести такі витрати і не надавався попередній розрахунок цих витрат, що є підставою для відмови у їх стягненні. Водночас суд першої інстанції при зменшенні витрат на правову допомогу мав би виходити із принципу пропорційності, врахувавши розмір задоволених позовних вимог позивача. Стягнутий розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затрачених ним часом на надання таких послуг, не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат, розумності їх розміру та не враховує фінансовий стан обох сторін, адже може поставити відповідача, яка самостійно виховує і утримує дитину, в скрутне матеріальне становище. Крім того, матеріали справи не містять доказів фактичної оплати позивачем наданих адвокатом послуг у даній справі.

Позивач направив засобами електронного зв`язку відзив на апеляційну скаргу на основне рішення, однак суд апеляційної інстанції залишив вказаний відзив без розгляду на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України, оскільки в порушення вимог статей 43, 183, 360 ЦПК України він не підписаний особою, яка його подала у відповідності до вимог частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» та частини першої, другої статті 6, частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення, який надійшов засобами поштового зв`язку, позивач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Клочай Н.І. підтримала апеляційні скарги, просила задовольнити їх вимоги.

Позивач в судове засідання не з'явився та явку свого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу позивача, зазначену ним у процесуальних документах, поданих на стадії апеляційного провадження, причини неявки до суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторони позивача відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на одну з них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 14 квітня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року у справі № 754/17238/19 було розірвано за ініціативи відповідача (а.с. 13-15, т. 1).

За час шлюбу сторони придбали автомобіль «KiaSportage», 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , вартістю 693 100,00 грн, який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 22 жовтня 2016 року зареєстрований за відповідачем ОСОБА_1 (а.с. 23, т. 1).

Вказаний транспортний засіб придбано на підставі договору № 214273-Y02810 купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту від 15 вересня 2016 року.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 даного договору повна ціна автомобіля складає 693 100,00 грн. Покупець здійснює розрахунок за цим договором у строки згідно умов даного договору в наступному порядку:

- за рахунок власних грошових коштів покупець сплачує суму власного внеску в розмірі 346 550,00 грн, що становить 50 % повної ціни автомобіля;

- за рахунок грошових коштів отриманого у банку банківського кредиту покупець сплачує різницю коштів між повною вартістю та сплаченим покупцем авансом в розмірі 346 550,00 грн, що становить 50 % повної ціни автомобіля (а.с. 17-20, т. 1).

Спірний автомобіль був переданий у заставу АТ «УкрСиббанк» відповідно до договору застави транспортного засобу № 0 від 24 жовтня 2016 року.

Згідно із пунктами 4.12, 4.13 договору застави посвідчення цього договору проводиться за заявою чоловіка заставодавця ОСОБА_2 . Заставодавець свідчить, що переданий в заставу автомобіль є спільною сумісною власністю, так як був придбаний у шлюбі (а.с. 21-22, т. 1).

Визначена вартість придбаного під час шлюбу спірного рухомого майна в розмірі 693 100,00 грн сторонами у суді першої інстанції не оспорювался, як і те, що постійним користувачем вказаного автомобіля є відповідач.

Звертаючись до суду з позовом та в подальшому зменшуючи свої вимоги, позивач вказував, що до розірвання шлюбу з відповідачем в судовому порядку були сплачені наступні кошти у рахунок вартості автомобіля:161 577,76 грн - його власні кошти, отримані від продажу 30 червня 2015 року власного автомобіля «Suzuki Swift», який був придбаний ним за власні кошти до шлюбу; 184 972,24 грн - кошти подружжя, що зароблені і накопичені спільними зусиллями подружжя до купівлі автомобіля, а тому, виходячи з рівності часток, кожен з подружжя вклав по 92 486,12 грн. При цьому за час шлюбу сторонами сплачено за кредитним договором 168 597,60 грн, які також підлягають поділу, як спільні кошти подружжя, і його частка становить 84 298,80 грн.Таким чином, загалом ним було сплачено 338 362,68 грн, що складає 48,82 % вартості спірного автомобіля, яким він не володіє і не користується, а тому має право на отримання відшкодування частини сплачених ним грошових коштів від відповідача.

Відповідач проти даних тверджень заперечувала, вказуючи на те, що спірний автомобіль придбано за її особисті кошти в розмірі 140 000,00 грн, отримані від продажу належного їй автомобіля «Toyota Rav4», а також за рахунок коштів, наданих її батьками. Крім того, сплата кредитних коштів за спірний автомобіль здійснювалась особисто відповідачем, оскільки позивач не працював та не мав доходів.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції відхилив доводи позивача в частині сплати ним власних коштів за спірний автомобіль в розмірі 161 577,76 грн, оскільки вказані твердження не підтверджені належними та допустимими доказами у справі, виходячи, в тому числі і з дати продажу належного йому автомобіля. Посилання позивача про наявність у нього в період придбання спірного автомобіля грошових коштів на банківському рахунку в розмірі 69 554,16 доларів США також жодним чином не підтверджують факту внесення позивачем будь-яких особистих коштів на придбання спірного майна.

Також суд не погодився із твердженнями відповідача про внесення її особистих коштів за спірний автомобіль, оскільки вони не підтверджуються належними доказами у справі. Так, належний на праві особистої власності відповідачу автомобіль «Toyota Rav4»було продано 01 листопада 2016 року за 140 000,00 грн, в той же час автомобіль «KiaSportage» придбано до цього, а саме 15 вересня 2016 року, а надана відповідачем виписка - список погашень по кредиту на автомобіль не містить жодного зазначення внесення вказаної суми на погашення кредиту. Інших доказів відповідачем суду не надано. Крім того, відповідно до пункту 4.13 договору застави відповідач засвідчила, що переданий в заставу автомобіль є спільною сумісною власністю, так як був придбаний у шлюбі.

Таким чином, жодна із сторін належним чином не спростувала презумпцію рівності часток, відповідачем не доведено, що автомобіль придбано виключно за її особисті кошти та є її особистою власністю, а відтак спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу на загальних підставах.

Визначаючи розмір частки позивача у спільній сумісній власності подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі рішення суду 13 березня 2020 року у справі № 754/17238/19 шлюб між сторонами було припинено внаслідок розірвання з 23 квітня 2020 року і з цього часу слід обраховувати початок перебування спірного автомобіля у особистому користуванні відповідача. Тому суд погодився із доводами позивача щодо визначення періоду обрахування сплати коштів подружжя, в тому числі і кредитних, за спірний автомобіль строком до 23 квітня 2020 року. Натомість твердження представника відповідача про те, що вказаним судовим рішенням встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинено у 2019 році суд відхилив, оскільки встановлення вказаної обставини це рішення не містить. Інших доказів припинення сімейно-шлюбних відносин сторонами у 2019 році матеріали справи також не містять.

З урахуванням наведених вище обставин, суд вважав, що при визначенні часток у спільній сумісній власності необхідно виходити з розміру першого внеску за автомобіль, сплаченого сторонами в період шлюбу за спільні сумісні кошти в розмірі 346 550,00 грн, що становить 50 % вартості автомобіля, а також коштів подружжя, які було сплачено за кредитним договором на суму 168 597,60 грн, які також підлягають поділу, як спільні кошти подружжя. Таким чином, за час шлюбу сторонами було виплачено 515 147,60 грн, що становить 74,33 % загальної вартості автомобіля, тобто частка кожного з подружжя становить 257 573,80 грн (37,16 %).

З огляду на викладене, суд вважав, що за позивачем належить визнати право на частку у спільній сумісній власності на транспортний засіб в розмірі 37,16 %, залишити цей автомобіль у власності відповідача відповідно до установленого порядку користування із одночасним припиненням права власності позивача при стягненні з відповідача компенсації частки у цьому майні на користь позивача в розмірі 257 573,80 грн.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідний правовий висновок викладено також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Згідно з частиною третьою статтею 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль «Kia Sportage», 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , сторони придбали під час шлюбу за спільні та кредитні кошти, отримані згідно договору № 0 від 24 жовтня 2016 року про надання споживчого кредиту на придбання транспортного засобу, забезпечення виконання зобов`язань за яким передбачено договором застави спірного рухомого майна від 24 жовтня 2016 року, на укладення якого відповідачем з АТ «УкрСиббанк» позивач надавав письмову згоду, а в ході судового розгляду належних та допустимих доказів, які вказували б на те, що цей транспортний засіб було набуто у власність за особисті кошти відповідача суду не представлено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що зареєстрований лише за відповідачем, оскільки придбаний в час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за спільні і кредитні кошти, отримані за кредитним договором, укладеним в інтересах сім`ї, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя не спростована.

Обґрунтовуючи свою позицію щодо правового режиму спірного рухомого майна, представник відповідача вказувала, що транспортний засіб був набутий під час шлюбу сторін, однак є особистою приватною власністю ОСОБА_1 та не підлягає поділу на засадах рівності часток майна, оскільки вона фактично не проживала разом із ОСОБА_2 з 2019 року, а кредит нею було сплачено за рахунок особистих коштів у розмірі 140 000,00 грн, які вона отримала від продажу свого автомобіля, що належав їй на праві особистої власності.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.

Відповідно до частини шостої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які вказують на те, що починаючи з кінця 2019 року шлюбно-сімейні відносини із позивачем були фактично припиненими, а тому спірне рухоме майно не може вважатися її особистою приватною власністю, а є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року, яке набрало законної сили 23 квітня 2020 року (у справі про розірвання шлюбу), конкретної дати фактичного припинення шлюбних відносин сторін не встановлено.

Та обставина, що відповідач 01 листопада 2016 року відчужила власний автомобіль «Toyota Rav4» за 140 000,00 грн жодним чином не свідчить про те, що спірний автомобіль «Kia Sportage», який був придбаний сторонами 15 вересня 2016 року та переданий в заставу 24 жовтня 2016 року після реєстрації права власності на нього, являється її особистою приватною власністю, а надана відповідачем виписка - список погашень по кредиту на автомобіль не містить зазначення внесення вказаної суми на погашення кредиту.

При цьому, в пункті 4.13 договору застави відповідач особисто засвідчила, що переданий в заставу автомобіль є спільною сумісною власністю, так як був придбаний у шлюбі.

Договір застави спірного транспортного засобу відповідач укладала за згодою свого чоловіка - позивача у справі, яка засвідчена приватним нотаріусом. При нотаріальному посвідченні договору відповідач нотаріусу не повідомляла, що купує автомобіль як особисту приватну власність, не просила визначити статус вказаного майна у договорі, останній не містить жодних застережень.

Слід врахувати, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Разом з тим, відомостями, які містяться у матеріалах справи, підтверджується, що спірне рухоме майно придбано в інтересах сім`ї за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя та за кредитні кошти, частина яких була повернута подружжям до припинення шлюбних відносин в судовому порядку. Доводи сторони відповідача про те, що річ була куплена на її особисті кошти належним чином не підтверджені, відтак презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 1512/17004/2012 зазначено, що визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя, а тому якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13).

Отже, за умови недоведення факту придбання спірного майна за особисті кошти відповідача та після припинення шлюбно-сімейних відносин з позивачем, місцевий суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що набутий сторонами в період шлюбу автомобіль «KiaSportage», 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому наявні підстави для його поділу виходячи з того, що за час шлюбу сторонами за спільні сумісні кошти було сплачено 515 147,60 грн за набуте у власність майно, що становить 74,33 % загальної вартості автомобіля, визнавши за позивачем право власності у розмірі 37,16 % частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності.

Так, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Отже, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши, що спірний автомобіль після розірвання шлюбних відносин сторін на постійній основі перебуває у володінні і користуванні відповідача, а визначена вартість придбаного рухомого майна в розмірі 693 100,00 грн відповідачем під час розгляду справи не оспорювалася, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_2 грошової компенсації 37,16 % частини його вартості в розмірі 257 573,80 грн та залишення автомобіля у власності відповідача з одночасним припиненням права власності позивача на вказану частку у спільному майні.

Визначаючи розмір грошової компенсації вартості частки у спільному майні, яку необхідно стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги вартість, за яку було придбано спірний автомобіль та загальний розмір грошових коштів, сплачених подружжям за нього під час шлюбу, що з урахуванням наведених вище положень, а також поведінки сторони відповідача, яка протягом усього розгляду справи в суді (2,4 роки), заперечуючи проти задоволення позовних вимог, не висловлювала незгоду із вартістю майна, що підлягає поділу, і не надала жодної інформації щодо ринкової вартості спірного автомобіля, маючи при цьому висновок щодо вартості колісного транспортного засобу № 608/08-21, складений на її замовлення СОД ФОП ОСОБА_4 20 серпня 2021 року, відповідає вимогам законності та справедливості.

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 вересня 2023 року у справі № 333/3529/19(провадження № 61-5193св23).

Крім того, суд апеляційної інстанції перевірив загальнодоступні відомості щодо ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобіля марки «Kia Sportage», 2016 року випуску, 2,0 EX 4WD 5dr6A/Т, і встановив, що наразі вартість подібного транспортного засобу становить близько 700 000,00 грн з урахуванням курсу національної валюти - гривні відносно долара США.

Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача просила суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи і взяти до уваги при визначені розміру грошової компенсації позивачу ринкову вартість автомобіля в сумі 469 910,35 грн, яка зазначена у висновку щодо вартості колісного транспортного засобу № 608/08-21 від 20 серпня 2021 року.

Згідно із частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

У постанові Верховного Суду від 8 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21) зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Зважаючи на те, що стороною відповідача не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали їй подати до суду першої інстанції під час розгляду справи в порядку загального позовного провадження всі наявні у неї та відомі їй докази, що мають значення для справи, а також з огляду на ту обставину, що після отримання вказаного висновку від 20 серпня 2021 року представник відповідача приймала участь у трьох судових засіданнях 29 вересня 2021 року, 28 грудня 2021 року та 16 лютого 2022 року, однак не надала суду висновок ФОП ОСОБА_4 щодо вартості колісного транспортного засобу № 608/08-21 від 20 серпня 2021 року і до ухвалення оскаржуваного судового рішення від 06 березня 2023 року не повідомила суду про неможливість подання відповідного доказу у встановлений законом строк з об`єктивних причин та документального підтвердження здійснення всіх залежних від неї дій, спрямованих на подання цього письмового доказу, то наданий апеляційному суду висновок СОД, який був виготовлений на замовлення ОСОБА_1 , не може бути покладений в основу судового рішення суду апеляційної інстанції та відхиляється під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Урахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним за час шлюбу, та відсутність обґрунтованих заперечень зі сторони відповідача на її спростування і визначеної позивачем вартості спільного майна, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що спірне рухоме майно набуте сторонами за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, а за встановлених обставин позивач має право на компенсацію половини його частки у придбанні цього майна (37,16 %), що складає 257 573,80 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач має перед відповідачем борг по сплаті аліментів на спільну дитину у розмірі 23 000,00 грн, а також він не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не придбавши своїй родині житло, хоча мав таку фінансову можливість, що у свою чергу давало суду підстави відступити від засади рівності часток подружжя, не заслуговують на увагу.

Так, відступити від засади рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна суд може на підставі частин другої, третьої статті 70 СК України за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21.

Як вбачається з матеріалів справи, в розпорядженні суду першої інстанції не було доказів того, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від утримання спільної з відповідачем дитини, а також витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї.

Сам по собі факт проживання дитини сторін із відповідачем та нерегулярна сплата аліментів на її утримання не є підставою для збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя (колишнього подружжя) на користь того із батьків, з ким проживає дитина.

З огляду на встановлені обставини, зокрема, щодо наявності у власності відповідача власного житла, та положення статті 70 СК України, наявність на рахунку позивача у певний період грошових коштів також не свідчить про те, що останній діяв всупереч інтересам сім`ї. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного автомобіля, не встановлено.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонам доказам та правильно поділив спірне майно з урахуванням презумпції спільності майна з визнанням за позивачем права на ідеальну частку, яка відповідає його внеску у набуття спірного майна, та компенсації 37,16 % частини його вартості позивачу за рахунок відповідача.

Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги відповідача законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції щодо вирішення питання про відшкодування судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, колегія суддів визнала його правомірним і справедливим з огляду на таке.

Частиною першою статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 10 березня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просив стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 103 000,00 грн.

24 березня 2023 року до суду надійшло клопотання представника відповідача -адвоката Клочай Н.І. про відмову (зменшення розміру) в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якому вона просила відмовити у задоволенні заяви щодо стягнення судових витрат, а в разі якщо суд вбачатиме підстави для їх стягнення - зменшити заявлений розмір до 5 000,00 грн.

Суд першої інстанції встановив, що 20 грудня 2019 року між позивачем та адвокатом Нетребенком О.С. було укладено договір № 21 про надання правової допомоги, згідно додатку 2 до якого - доручення № 2 адвокату Нетребенку О.С. доручено представляти інтереси позивача щодо поділу спільного майна, а саме автомобіля «КІА», що був придбаний ОСОБА_2 у шлюбі із ОСОБА_1 . Вартість надання послуг адвоката клієнту складає з розрахунку 1 людино/година - 2000,00 грн, вартість здійснення представництва інтересів клієнта як позивача у Деснянському районному суді м. Києва - 3 000,00 грн судо/день.

Відповідно до акту наданих (отриманих) послуг від 07 березня 2023 року адвокатом надано наступні послуги: первинна консультація - 1 люд/год; вивчення документів та інформації, наданих клієнтом щодо спірного автомобіля - 4 люд/год; збирання доказів (складання та направлення адвокатських запитів) - 3 люд/год; аналіз зібраних документів та розроблення тактики та стратегії дій в межах доручення - 5 люд/год; консультації щодо обраної тактики і стратегії дій в суді - 2 люд/год; підготовка, складання та направлення 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 пропозиції у досудовому врегулюванні питання щодо поділу майна - 3 люд/год; підготовка, складання та направлення заяви про забезпечення позову 24 червня 2020 року (результат - ухвала Деснянського районного суду від 25 червня 2020 року у справі № 754/7627/20) - 5 люд/год; підготовка, складання та направлення позовної заяви про поділ майна подружжя до суду - 7 люд/год; підготовка, складання та направлення заперечення на відзив - 3 люд/год; підготовка, складання та подання клопотання про витребування доказів - 1 люд/год; підготовка, складання та подання заяви про зменшення позовних вимог - 4 люд/год; здійснення представництва інтересів клієнта як позивача у Деснянському районному суді м. Києва у цивільній справі № 754/15198/20: судове засідання 22 лютого 2021 року - 1 судодень, 30 червня 2021 року - 1 судодень, 29 вересня 2021 року - 1 судодень, 28 грудня 2021 року - 1 судодень, 16 лютого 2022 року - 1 судодень.

Загальна вартість представництва інтересів клієнта складає з розрахунку 1 судодень - 15 000,00 грн, загальна вартість послуг з розрахунку 2 000,00 грн вартість людиногодин складає 38 люд/год, а загальна вартість послуг - 91 000,00 грн.

Також, 05 липня 2022 року між позивачем та адвокатом Петренко А.С. було укладено договір № 05/07/22 про надання адвокатом правової допомоги.

Згідно із актом виконаних робіт № 1 від 06 березня 2023 року до вказаного договору адвокатом надані клієнту послуги на загальну суму 12 000,00 грн, а саме: вивчення документів, наданих клієнтом по цивільній справі № 754/15198/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та написання заяви про зменшення розміру позовних вимог - 2 000,00 грн; 11 липня 2022 року, 13 жовтня 2022 року, 29 листопада 2022 року, 06 березня 2023 року за прибуття та участь в судових засіданнях в Деснянському районному суді м. Києва - по 2 500,00 грн за кожне засідання. Загальна вартість послуг складає 12 000,00 грн.

У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, неподання попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх стягненні, якщо такий розрахунок попередньо (з першою заявою по суті спору) не надавався, оскільки закон використовує термін «може» відмовити, а не «відмовляє». Для цього суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявник.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині другій статті 134 ЦПК України містяться у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19.

Відтак, безпідставними є доводи представника відповідача про те, що оскільки позивачем в суді першої інстанції не заявлялось про намір понести витрати на правову допомогу і не наводився попередній розрахунок цих витрат, то це є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витратвідповідно до вимог частини другої статті 134 ЦПК України.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 03 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази фактичної оплати позивачем наданих адвокатом послуг у даній справі, адже витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

В клопотанні про відмову (зменшення розміру) в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу сторона відповідача вказувала, що заявлена сума зазначених витрат у розмірі 103 000,00 грн є неспівмірною із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затрачених ним часом на надання таких послуг з урахуванням того, що дана справа не є складною і не потребувала великої кількості годин для її підготування, а також позивачем не надано доказів щодо необхідності у залученні іншого адвоката. Вважала, що розмір правничої допомоги штучно завищеним та недоведеним, а також просила врахувати майновий стан відповідача, яка через введення воєнного стану виїхала за кордон, втративши можливість працювати в повному обсязі, на її утриманні знаходиться дитина, розмір аліментів на яку складає 1 500,00 грн на місяць, а позивач має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 23 000,00 грн.

Виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, категорії справи та процесуальної поведінки і фінансового стану обох сторін, надавши оцінку доказам щодо понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвокатів зі: складністю справи та виконаних адвокатами робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт; складності справи та її значення для сторін, а також урахувавши критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та частково подані заперечення відповідача щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та її доводів щодо їх неспівмірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що документально підтвердженні судові витрати позивача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, слід покласти на відповідача, а розмір таких витрат з урахуванням пропорційності задоволених вимог та ціни позову, підлягає зменшенню та відшкодуванню у загальному розмірі 25 000,00 грн.

Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатами обсягом робіт, при цьому захищає права позивача на отримання коштів, які він був змушений реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в місцевому суді, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Вказані вище обставини справи встановлені місцевим судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Зокрема суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Суд першої інстанції зважив на ту обставину, що позовні вимоги були задоволені лише частково (позивач просив 48,82 % у спільній сумісній власності подружжя, а суд присудив 37,16 %), тому визначений судом розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката відповідає принципу пропорційності, що узгоджується з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України і доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на стягнуту судом суму є співмірними із ціною позову та складністю даного спору, що виник із сімейних правовідносин щодо майнових питань сторін і розглядався в суді з листопада 2020 року, наданим адвокатами обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, вказана сума не є завищеною та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушений понести позивач у даній справі, обґрунтованих підстав для звільнення відповідача від відшкодування цих витрат або їх зменшення не вбачається.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційних скарг сторони відповідача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги на основне рішення не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 березня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 квітня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 жовтня 2023року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній