ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 685/307/23

Провадження № 22-ц/4820/1805/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах Теофіпольської селищної ради до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2023 року (суддя Бурлак Г.І.).

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах Теофіпольської селищної ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника.

В обґрунтування позову зазначалось, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 05.05.2021 у справі №685/1384/20 визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Теофіпольської районної ради №40 від 13.10.2020 про звільнення ОСОБА_3 з посади директора КНП «Теофіпольська центральна районна лікарня» на підставі п. 8 ст. 36 Кодексу Законів про працю України з 13.10.2020. Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора КНП «Теофіпольська центральна районна лікарня». Стягнуто з Теофіпольської селищної ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 153 829,94 гривень.

В постанові суду апеляційної інстанції зазначено, розпорядження голови Теофіпольської районної ради № 40 від 13.10.2020 про звільнення ОСОБА_3 з посади директора КНП «Теофіпольська центральна районна лікарня» на підставі п. 8 ст. 36 Кодексу Законів про працю України з 13.10.2020 видано в порушення вимог чинного законодавства та нормативних актів Теофіпольської районної ради поза межами його повноважень як голови районної ради. Дане питання належить до виключної компетенції Теофіпольської районної ради як колегіального органу на черговій сесії, звільнення ОСОБА_3 з посади директора КНП «Теофіпольська центральна районна лікарня» було проведено з порушенням встановленого чинним законодавством порядку звільнення.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.07.2021 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Теофіпольської селищної ради на зазначене судове рішення.

На виконання судового рішення у справі №685/1384/20 Теофіпольською селищною радою у грудні 2022 року здійснено виплату зазначених коштів, а саме: 92 874,82 грн - кошти, які перераховані ОСОБА_3 на підставі платіжного доручення №209 від 20.12.2022; 12 937,10 грн - ЄСВ утриманий із середнього заробітку ОСОБА_3 та перерахований на підставі платіжного доручення № 205 від 20.12.2022; 2 307,45 грн - військовий збір, утриманий із середнього заробітку ОСОБА_3 та перерахований на підставі платіжного доручення №204 від 20.12.2022; 27 689,39 грн - податок на дохід найманих працівників, утриманий із середнього заробітку ОСОБА_3 та перерахований на підставі платіжного доручення № 203 від 20.12.2022; 30 958,28 грн. - стягнуто аліментів із середнього заробітку ОСОБА_3 та перераховано на підставі платіжного доручення №206 від 20.12.2022

Таким чином, у зв`язку з поновленням працівника на раніше займаній посаді було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, який є фактичним розміром заподіяної позивачу шкоди, оскільки працівник незаконно був звільнений з посади, не виконував свої обов?язки з незалежних від його волі причин, а роботодавець оплатив йому час вимушеного прогулу.

Оскільки звільнення ОСОБА_3 здійснено з порушенням закону за розпорядженням голови Теофіпольської районної ради Петринюка A.B. №40 від 13.10.2020, обов?язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної у зв?язку з виплатою коштів незаконно звільненому працівнику за час вимушеного прогулу, покладається саме на ОСОБА_1 .

З урахуванням вищевикладеного, прокурор просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Теофіпольської селищної ради шкоду, завдану незаконним звільненням працівника, в сумі 153829,94 грн.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Теофіпольської селищної ради 153829,94 грн шкоди, завданої незаконним звільненням працівника. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Хмельницької обласної прокуратури 2684 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому, посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що позивач не дотримався встановленого ст.233 КЗпП України річного строку звернення до суду з позовом, який обраховується з дня її виявлення. На думку скаржника, днем виявлення шкоди є день незаконного звільнення ОСОБА_3 згідно постанови Хмельницького апеляційного суду від 05.05.2021 тобто 13.10.2020, а обов`язок виплати ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу виник у Теофіпольської селищної ради на підставі постанови Хмельницького апеляційного суду у справі №685/1384/20 від 05.05.2021, тобто 05.05.2021 фактично є днем виявлення заподіяної працівником шкоди.

Вказує, що суд першої інстанції не надав правильної оцінки доказам по справі, що свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду та не врахував правових висновків ВС у подібних правовідносинах та не мотивував у рішенні їх неврахування, зокрема у постанові від 03.02.2021 по справі №536/1116/19.

Також, судом першої інстанції не було застосовано норми ч.4 ст.1191 ЦК України, якою визначається наявність або відсутність права зворотної вимоги до винної особи.

Зазначає, що суд першої інстанції також не навів у своєму рішенні мотивів, керуючись якими відхилив доводи відповідача про те, що він, ОСОБА_1 , не є і не може бути особою відповідальною за витрати понесені таким органом як Теофіпольська селищна рада.

Крім того, вважає, що у прокурора відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом.

Заступником керівника Хмельницької обласної прокуратури подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне рішення, яке ґрунтується на наданих позивачем доказах, які відповідачем спростовані не були.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 19 січня 2021 року у справі № 685/1384/20 позов ОСОБА_3 задоволено частково. Змінено дату звільнення ОСОБА_3 з посади директора КНП «Теофіпольська центральна районна лікарня» Теофіпольської районної ради Хмельницької області, відповідно до пункту 8 частини першої статті 336 КЗпП, з 13 жовтня 2020 року на 13 листопада 2020 року. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 05 травня 2021 року у справі №685/1384/20 рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 19 січня 2021 року скасовано та ухвалено нове. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Теофіпольської районної ради №40 від 13.10.2020 про звільнення ОСОБА_3 з посади директора КНП «Теофіпольська центральна районна лікарня» на підставі п. 8 ст. 36 Кодексу Законів про працю України з 13.10.2020. Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора КНП «Теофіпольська центральна районна лікарня». Стягнуто з Теофіпольської селищної ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 153 829,94 грн, з яких необхідно провести утримання податку з доходу фізичних осіб й інших обов`язкових платежів. Вирішено питання судових витрат (а.с. 29-33).

На виконання постанови Хмельницького апеляційного суду від 05 травня 2021 року Теофіпольською селищної радою у грудні 2022 року перераховано ОСОБА_3 кошти у розмірі 92 874 грн 82 коп., відповідно до платіжного доручення №209 від 20.12.2022 (а.с.12), 30 958 грн 28 коп. - стягнуто аліментів із середнього заробітку ОСОБА_3 та перераховано ОСОБА_4 , відповідно до платіжного доручення №206 від 20.12.2022 (а.с. 13), 12 937 грн 10 коп ЄСВ, утриманий із середнього заробітку ОСОБА_3 та перерахований на підставі платіжного доручення № 205 від 20.12.2022 (а.с 14); 2 307грн 45 коп - військовий збір, утриманий із середнього заробітку ОСОБА_3 та перерахований на підставі платіжного доручення №204 від 20.12.2022 (а.с. 15); 27 689 грн 39 коп. - податок на дохід найманих працівників, утриманий із середнього заробітку ОСОБА_3 та перерахований на підставі платіжного доручення № 203 від 20.12.2022 (а.с. 16).

Листом заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури від 14.02.2023, №15/2-150вих-23, повідомлено Теофіпольську селищну раду про необхідність надати інформацію чи вживалися Теофіпольської селищної радою заходи реагування з метою стягнення коштів з винних осіб, які були виплачені у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_3 на підставі судового рішення у справі № 685/1384/20 (а.с.23).

Зі змісту відповіді Теофіпольської селищної ради №357/02-39 від 20.02.2022 вбачається, що селищна рада не вживала заходи претензійно-позовного характеру щодо стягнення з ОСОБА_1 коштів, які були виплачені у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_3 на підставі судового рішення у справі № 685/1384/20 в судовому порядку, у зв`язку з тим, що кошти на вказані цілі не передбачені видатковою частиною селищного бюджету на 2023 рік (а.с.24).

24.02.2023 заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури надіслав Теофіпольській селищній раді повідомлення про встановлення підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави у суді (а.с. 41).

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 05 травня 2021 року у справі №685/1384/20 встановлено вину відповідача у незаконному звільненні керівника Комунального некомерційного підприємства «Теофіпольська центральна районна лікарня» ОСОБА_3 , що, відповідно до ст. 237 КЗпП України, покладає на ОСОБА_1 , як особу винну в незаконному звільненні працівника, обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Теофіпольській селищній раді у зв`язку з оплатою працівнику часу вимушеного прогулу.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У статті 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст.134 КЗпП України суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Трудове законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника, має покрити шкоду, заподіяну установі в повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова Верховного Суду від 12.01.2022 року у справі №161/10391/21, постанова Верховного Суду від 22.09.2021 року у справі №676/2149/20).

В даному випадку позов заявлено в контексті покладення матеріальної відповідальності на працівника, а тому, підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою ІХ КЗпП України. З огляду на викладене, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції положень ч. 4 ст. 1191 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, щодо того що позивач не дотримався встановленого ст.233 КЗпП України річного строку звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

У відповідності до роз`яснень пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що перебіг строку звернення позивача з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівника, розпочався з дня проведення селищною радою належних виплат незаконно звільненому працівнику (грудень 2022 року), тому з цього часу обраховується перебіг встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Безпідставним є посилання скаржника на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №536/1116/19, оскільки обставини у вказаній справі та обставини у даній справі не є подібними.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання скаржника, що він, не є і не може бути особою відповідальною за витрати понесені таким органом як Теофіпольська селищна рада, оскільки ОСОБА_3 звільнено із порушенням вимог закону, що встановлено судовим рішенням, за розпорядженняям голови Теофіпольської районної ради, тому саме ОСОБА_1 , як службова особа, яка одноосібно видала та підписала розпорядження про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну Теофіпольській селищній раді у зв`язку з виплатою незаконно звільненому ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У справі №685/1384/20 за позовом ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування розпоряджень, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ухвалою Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 28 грудня 2020 року відповідачем по справі було залучена Хмельницька районна рада Хмельницької області в якості правонаступника Теофіпольської районної ради Хмельницької області. Ухвалою цього ж суду від 14.01.2021 первинного відповідача Хмельницьку районну раду Хмельницької області замінено на належного відповідача Теофіпольську селищну раду, як правонаступника прав та обов`язків Теофіпольської районної ради. І саме Теофіпольською селищною радою на виконання рішення суду у справі №685/1384/20 у грудні 2022 року здійснено виплату середнього заробітку за час вимішеного прогулу ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що у прокурора відсутні повноваження для звернення до суду з даним позовом є необгрунтованими з таких підстав.

Право прокурора на здійснення представництва в суді інтересів держави гарантовано статтею 131-1 Конституції України та Законом України «Про прокуратуру». Особливості участі та статусу прокурора в цивільному процесі, а також порядок та підстави звернення прокурора до суду визначено статтею 56 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами тощо. При цьому, правові засади організації та порядку діяльності прокуратури визначаються Законом України «Про прокуратуру».

Згідно із ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Судом встановлено, що листом від 14.02.2023 № 15/2-150ВИХ-23 Хмельницька обласна прокуратура зверталась до Теофіпольської селищної ради із проханням повідомити прокуратуру чи вживались селищною радою заходи реагування з метою стягнення вказаних коштів.

Проте, листом №357/02-39 від 20.02.2022 Теофіпольська селищна рада повідомила, що селищна рада не вживала заходи претензійно-позовного характеру щодо стягнення з ОСОБА_1 коштів, які були виплачені у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_3 на підставі судового рішення у справі № 685/1384/20 в судовому порядку, у зв`язку з тим, що кошти на вказані цілі не передбачені видатковою частиною селищного бюджету на 2023 рік.

Отже, у цій справі, встановлено судом, що Теофіпольською селищною радою відповідні заходи щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 виплаченого незаконно звільненому ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вживалися.

Так, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту, а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду органу місцевого самоврядування з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян - членів територіальної громади щодо розпорядження коштами місцевого бюджету та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Отже, оскільки селищною радою не вживалися заходи, спрямовані на відшкодування шкоди, завданої внаслідок виплати коштів незаконно звільненому працівнику, свідчить про наявність у заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури обґрунтованих підстав для звернення до суду з цим позовом.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 11 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай