Справа № 162/672/22 Головуючий у 1 інстанції: Савич А. С.
Провадження № 22-ц/802/822/23 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Трикош Н. І.,

з участю:

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 09 червня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 з 04 червня 2011 року і до 10 травня 2022 року. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Любешівського районного суду Волинської області від 10 травня 2022 року.

Позивачка також зазначала, що вони за час шлюбу з відповідачем спільними зусиллями та за спільні кошти побудували житловий будинок А-2 на АДРЕСА_1 . Загальна площа будинку - 163,7 кв. м., житлова площа - 84,4 кв. м., допоміжна площа - 79,3 кв. м. Біля будинку побудовані господарські будівлі та споруди - ганок «а», гараж сарай «Б-1», погріб під частиною будівлі «б», огорожа «1». Домоволодіння розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0516 площею 0,1000 га. Для будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами залучались кредитні кошти за Програмою підтримки індивідуального будівництва на селі «Власний дім на 2012-2017 роки», затвердженою рішенням Волинської обласної ради № 7/5 від 04 листопада 2011 року, які були надані молодій сім`ї (подружжю, в якому вік чоловіка та дружини не перевищує 35 років) згідно договорів про надання позики на будівництво (добудову, реконструкцію, купівлю) житлового будинку та облаштування інженерних мереж (кошти Фонду) № 2/190 від 17 жовтня 2012 року, № 2190/1 від 05 травня 2015 року в Обласному Фонді підтримки індивідуального житлового будівництва на селі.

Відповідач ОСОБА_3 як замовник подав до Інспекції ДАБК у Волинській області повідомлення про початок будівельних робіт ВЛ № 57 від 30 квітня 2013 року. Акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівельної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил був складений Інспекцією державного архітектурно будівельного контролю 18 червня 2013 року. Право власності на житловий будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 22 листопада 2016 року. За час шлюбу вони з відповідачем також придбали транспортний засіб - легковий автомобіль марки «Renault Megane» 2011 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 . Окрім того 18 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та Любешівською селищною радою був укладений договір про право забудови земельної ділянки (договір сертифікації) для провадження підприємницької діяльності. На отриманій під забудову земельній ділянці в АДРЕСА_2 відповідачем ОСОБА_3 розміщено тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності. Згідно з паспортом прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності та схеми розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в межах АДРЕСА_2 площа тимчасової споруди становить 29,4 кв. м.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок (літера А-2) загальною площею 163,7 кв. м., житлова площа 84,4 кв. м., допоміжна площа 79,3 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами - ганок «а», гараж сарай «Б-1», погріб під частиною будівлі «б», огорожа «1», що розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га (кадастровий номер :01:001:0516) за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами; визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності площею 29,4 кв. м.; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку цієї тимчасової споруди, визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль марки «Renault Megane» 2011 року випуску номерний знак НОМЕР_1 ; стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки «Renault Megane» 2011 року випуску номерний знак НОМЕР_1 та стягнути з відповідача в її користь судові витрати по справі.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 09 червня 2023 року у цій справі позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності площею 29,4 кв. м.

Визано за ОСОБА_1 право власності на частку тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль марки «Renault Megane» 2011 року випуску номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль у розмірі 88872,53 грн.

Стягнуто з відповідача в користь позивачки 6844,40 грн судового збору.

Додатковим рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 28 червня 2023 року у цій справі ухвалено стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 33105,60 грн.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції від 09 червня 2023 року скасувати, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя в частині позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності та визнання за ОСОБА_1 права власності на частку цієї тимчасової споруди закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , яким стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя у житловому будинку у розмірі 23777,00 грн (7 % його дійсної вартості), стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль у розмірі 88872,53 грн з вирахуванням 1500 доларів США, які були отримані від продажу автомобіля марки «ГАЗ». У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_3 просив відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Хомич О. В. просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 , його представник адвокат Полетило П. С. апеляційну скаргу підтримали і просили скаргу задовольнити, позивачка ОСОБА_1 , її представник адвокат Хомич О. В. апеляційну скаргу заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

За положеннями статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом за матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 червня 2011 року по 10 травня 2022 року (т. 1, а. с. 15-16).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України (частина 1 статті 71 СК України).

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом про поділ спільного майна подружжя і просила суд визнати об?єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності та транспортний засіб, а також просила суд визнати за нею право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та на частку тимчасової споруди та стягнути з відповідача в її користь грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя на транспортний засіб.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначене нерухоме і рухоме майно набуте бувшим подружжям за час шлюбу, а тому суд визнав це майно об?єктом права спільної сумісної власності подружжя і визнав за позивачкою право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, на частку тимчасової споруди, а також стягнув з відповідача в користь позивачки грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Судом за матеріалами справи встановлено, що 29 квітня 2013 року ОСОБА_3 подав до Інспекції державного архітектурно будівельного контролю повідомлення ВЛ 57 про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт, в якому повідомив інспекцію про початок будівельних робіт, а саме про будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 і зазначив вид будівництва - нове будівництво, будівельний паспорт № НОМЕР_2 виданий відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Любешівської РДА 13 червня 2012 року (т. 1, а .с. 33).

18 червня 2013 року Інспекція ДАБК у Волинській області склала акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, в якому зазначено, що за результатами перевірки встановлено, що дані, зазначені ОСОБА_3 у повідомленні про початок виконання будівельних робіт ВЛ 57 з будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , зареєстрованого інспекцією ДАБК 30 квітня 2013 року, відповідають даним, зазначеним в оригіналах будівельного паспорта на забудову земельної ділянки № НОМЕР_2 , виданого відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Любешівської РДА 13 червня 2013 року та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 354784, виданого Любешівською селищною радою, та договору дарування земельної ділянки від 20 червня 2008 серії ВКО № 824239 (т. 1, а. с. 34).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 354784 від 09 червня 2009 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки від 20 червня 2008 року набув право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (т. 1, а. с. 32).

Основним нормативним актом в Україні, який визначає правові та організаційні основи забудови територій, є Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року (далі-Закон).

Право на виконання, зокрема, будівельних робіт на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), об`єктах, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта (до яких належить саме спірний будинок у справі) надається замовнику після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт ( частина 1 статті 36 Закону).

Відповідно до частини 2 статті 36 Закону виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється.

Таким чином, судом встановлено, що будівельний паспорт на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами виданий відділом містобудування, архітектури та житлово будівельних послуг Любешівської районної державної адміністрації 13 червня 2012 року (про що зазначено у повідомленні про початок виконання будівельних робіт), повідомлення про початок виконання будівельних робіт було подане до Інспекції ДАБК відповідачем ОСОБА_3 29 квітня 2013 року, право власності на житловий будинок зареєстроване за ОСОБА_3 22 листопада 2011 року.

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок був побудований бувшим подружжям за час шлюбу і є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи сторони відповідача про те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в основному був побудований відповідачем ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з позивачкою ОСОБА_1 04 червня 2011 року не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Посилання сторони відповідача на те, що у 2012 році був виготовлений робочий проект газифікації, а 04 січня 2013 року був укладений договір про надання послуг з газопостачання не спростовує висновків суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок був побудований подружжям за час шлюбу.

Також показання свідків сторони відповідача щодо періоду будівництва спірного житлового будинку не є належними доказами на підтвердження того, що спірний житловий будинок був побудований відповідачем за особисті кошти і до шлюбу, а показання окремих свідків щодо надання грошових коштів та будівельних матеріалів відповідачу на будівництво будинку до укладення шлюбу між позивачкою і відповідачем також є недопустимими доказами на підтвердження таких фактів.

Крім того колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про визнання об?єктом права спільної сумісної власності подружжя тимчасову споруду з огляду на таке.

Судом встановлено, що на замовлення відповідача ОСОБА_3 26 липня 2019 року начальником Відділу містобудування та архітектури Любешівської райдержадміністрації був виданий паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в АДРЕСА_2 (паспорт прив?язки дійсний до 26 липня 2022 року (т. 1, а. с. 36).

18 грудня 2019 року між Любешівською селищною радою і відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір про встановлення земельного сервітуту, за умовами якого власник Любешівська селищна рада відповідно до рішення від 17 грудня 2019 року № 2-34/55 надає сервітуарію ОСОБА_3 право обмеженого платного користування земельною ділянкою площею 0,0038 га з кадастровим номером :01:001:2048, цільове призначення: КВЦПЗ-В.03.07 для будівництва та обслуговування будівлі торгівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 для розміщення тимчасових споруд згідно комплексної схеми розміщення тимчасових споруд по АДРЕСА_2 . Цим договором встановлюється строковий земельний сервітут терміном на 3 роки. По закінченню терміну дії цього договору сервітуріарій має право письмово звернутись до власника земельної ділянки щодо укладення нового договору про встановлення земельного сервітуту після продовження строку дії паспорта прив`язки тимчасової споруди (т. 1, а. с. 125-127).

Згідно з частиною 2 статті 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Частина 2 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Частиною 4 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення.

Оскільки тимчасова споруда не є нерухомістю, то законом не вимагається обов`язкове нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору відчуження чи оренди такої споруди, відсутня необхідність державної реєстрації вказаного майна.

З врахуванням того, що тимчасова споруда, яка використовувалася бувшим подружжям для провадження підприємницької діяльності, була набута сторонами за час шлюбу, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про визнання цієї тимчасової споруди об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про закриття провадження у справі у частині позовних вимог про поділ тимчасової споруди на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Такі доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закінчення терміну дії договору про встановлення земельного сервітуту, за умовами якого власник земельної ділянки надав відповідачу ОСОБА_3 право обмеженого платного користування земельною ділянкою, на якій розташована тимчасова споруда, не свідчить про відсутність предмета спору, оскільки позивачка просила суд визнати об?єктом права спільної сумісної власності подружжя тимчасову споруду, яка була набута сторонами за час шлюбу використовувалася для провадження підприємницької діяльності.

Крім того судом встановлено, що сторони за час шлюбу придбали транспортний засіб автомобіль марки «Renault Megane» державний номерний знак НОМЕР_1 , який згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру транспортних засобів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зареєстрований 10 листопада 2020 року на ім`я відповідача ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 42, 43).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 209/3085/20 (постанова від 08 лютого 2022 року) зробила висновок про те, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.04.2020 у справі № 210/4854/15-ц, від 24.03.2021 у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.02.2020 у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2020 у справі № 487/6195/16-ц і від 09.06.2021 у справі № 760/789/19).

Позивач обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення у свою користь вартості належної їй частки у спільному майні, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом розміром грошової компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль (яка належить до виплати позивачці). Згідно з висновком судового експерта від 27 грудня 2022 року вартість автомобіля складає 177745,06 грн (т. 1, а. с. 130-144), а тому розмір грошової компенсації складає 88872,53 грн.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на придбання автомобіля марки «Renault Megane» були витрачені кошти, отримані від продажу на підставі довіреності автомобіля ГАЗ 31105, у зв?язку з чим, як вважає відповідач, розмір вартості спірного автомобіля повинен бути зменшений на суму, яка еквівалентна 1500 доларів США.

Як було встановлено судом, згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль ГАЗ 31105 державний номерний знак НОМЕР_3 зареєстрований за батьком відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , а ОСОБА_3 є співвласником транспортного засобу (т. 1, а. с. 150). Даний автомобіль з обліку не знімався та не перереєстровувався на іншого власника (т. 2, а. с. 3), а тому підстави для зменшення вартості спірного автомобіля відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 09 червня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді