ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2023 року місто Чернівці справа №727/1348/23

провадження №22-ц/822/820/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Факас А.В.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 серпня 2023 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 серпня 2023 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі ст. 625 ЦК України, головуючий в суді першої інстанції суддя Літвінова О.Г.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року позивач АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі ст.625 ЦК України.

Посилався на те, що 21 листопада 2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс Банк», уклало Кредитний договір №415 з ОСОБА_1 .

Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачу кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.

На підставі виконавчого напису №3522 виданого 24 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького МНО Гандабура Г.П. звернуто стягнення на квартиру в рахунок заборгованості за кредитом, а саме 41681,53 доларів США та 4243,76 грн. на користь ПАТ «Укрсоцбанк».

Таким чином, в результаті не виконання умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 23 лютого 2022 року складає 6197,42 доларів США та 3044,70 грн., що складається з: сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість в доларах США в розмірі 6197,42 доларів США; сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість в гривні в розмірі 381,94 грн.; сума заборгованості за інфляційними втратами в гривні в розмірі 1811,25 грн.

Просило стягнути з відповідача на їх користь заборгованість в сумі 6197,42 доларів США та 3044,70 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 серпня 2023 року в задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі ст. 625 ЦК України, відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 серпня 2023 року стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 - витрати на правову допомогу адвоката Смотрицького Андрія Володимировича в розмірі 3000,00 грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

АТ «Сенс Банк» в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 серпня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, в задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Посилалося на те, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі наводить обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в позовній заяві та свої доводи мотивує тим, що підставою позову було невиконання ОСОБА_1 виконавчого напису нотаріуса №3522 від 24 жовтня 2008 року про звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитом в сумі 41 681,53 доларів США та 4243,76 грн. на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк».

Оригінал виконавчого напису було направлено до виконавчої служби на виконання і на даний час на адресу позивача не повертався.

31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис №25142 по кредитному договорі, згідно якого в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №415 від 21 листопада 2006 року стягнуто з ОСОБА_1 90 245,22 доларів США.

Однак, у боржника ОСОБА_1 окрім іпотечної квартири, іншого майна немає, зважаючи на обмеження передбачені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», виконати один із виконавчих написів та звернути стягнення на предмет іпотеки не можливо.

Вважає, що висновки суду про пропущення строку позовної давності, оскільки немає рішення суду про стягнення заборгованості передчасними, оскільки виконавчий напис є одним із документів які визначають грошове зобов`язання боржника і таке зобов`язання є триваючим.

Відповідно до практики Верховного Суду України та Прикінцевих положень ЦПК України, загальні строки позовної давності продовжуються на строк дії карантину та воєнного стану.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Смотрицький А.В. вказав, що якщо враховувати, що виконавчим написом №3522 від 24 жовтня 2008 року по кредитному договору №415 від 21 листопада 2006 року було звернуто стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, то строк платежу по кредитному договору настав до вчинення виконавчого напису в 2008 році, а банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитом.

У зв`язку з цим в 2021 році (дату і місяць вказати неможливо, оскільки банк не надав копію виконавчого напису) закінчився строк позовної давності, протягом якого позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №415 від 21 листопада 2006 року з ОСОБА_1 .

Факт вчинення 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Чуловським В.А. виконавчого напису №25142 не впливає на перебіг позовної давності, тобто не перериває або не зупиняє її перебіг, а тому твердження банку є необґрунтованими та спростовуються практикою Верховного Суду України.

Крім цього, банк вводить апеляційний суд в оману стверджуючи, що виконавчий напис направлено до виконання та не повертався банку, оскільки на сайті автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що постановою виконавця від 24 жовтня 2012 року виконавчий документ було повернуто ПАТ «Укрсоцбанк» у зв`язку з відсутністю авансування на проведення виконавчих дій.

Також, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» набрав чинності 07 червня 2014 року, а тому обставини на які посилається позивач в апеляційній скарзі свідчать про бездіяльність банку.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 листопада 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс Банк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №415, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 45000 доларів США на термін до 19 листопада 2021 року, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором (а.с.6-8).

30 березня 2007 року між сторонами було укладено договір № 1 про зміну умов договору про надання не відновлювальної кредитної лінії №415 від 21 листопада 2006 року, відповідно до якого були внесенні зміни та доповнення до основного договору, а саме пункт 1.3.1 викладений в новій редакції: «В день укладення договору №1 про зміну умов договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №415 від 21 листопада 2006 року з позичальником ОСОБА_1 іпотечний договір, за умови якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за згодою сторін заставна вартість предмету іпотеки становить 282800,00 грн.».

30 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір №415/1, відповідно до умов якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту про надання невідновлювальної кредитної лінії №415 від 21 листопада 2006 року та Договору №1 від 30 березня 2007 року про зміну умов договору, нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 (а.с.97-99).

Постановою старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС Чернівецького МУЮ Семенчук В.М. від 01 березня 2012 року відкрито виконавче провадження 31468063 про примусове виконання виконавчого напису №3522 від 24 жовтня 2008 року про звернення стягнення на квартиру в межах суми 41681,53 доларів США та 4243,76 грн., де боржник ОСОБА_1 (а.с.11).

Виконавчим написом №25142 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 31 жовтня 2017 року запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість, що виникла по Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №415 від 21 листопада 2006 року за період з 12 вересня 2015 року по 12 вересня 2017 року в загальній сумі 90 245,22 долара США (а.с.100).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №415 від 21 листопада 2006 року за період з 01 листопада 2019 року по 01 листопада 2022 рік, сума заборгованості згідно рішення суду складає: 3% річних на кредитну заборгованість в доларах складає 3751,34 долара США, 3% річних на кредитну заборгованість в гривнях складає 381,94 грн., за інфляційними витратами в гривні складає 1811,25 грн. (а.с.12-14).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №415 від 21 листопада 2006 року за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 рік, сума заборгованості згідно рішення суду складає: 3% річних на кредитну заборгованість в доларах складає 6197,42 долара США, 3% річних на кредитну заборгованість в гривнях складає 630,98 грн., за інфляційними витратами в гривні складає 2413,72 грн. (а.с.59-61).

Щодо можливості розгляду справи за відсутності сторін

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку, про що свідчать довідки про доставку електронного листа (а.с.184, 185).

До початку розгляду справи представник відповідача адвокат Смотрицький А.В. надіслав до апеляційного суду заяву з проханням розглядати справу у його та відповідача відсутність. Вказав, що на підставі ч.8 ст. 141 ЦПК України докази понесених в апеляційній інстанції судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після винесення рішення.

Представник позивача про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Мотиви та доводи, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи основне рішення

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що враховуючи відсутність доказів, що виконавчий напис №3522 щодо звернення стягнення на квартиру був здійснений на підставі документів, що встановлюють заборгованість по договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №415 від 21 листопада 2006 року, а також те, що позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення заявленої вимоги суд вважав, що в позові АТ «Сенс банк» про стягнення заборгованості за ст. 625 ЦК України слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, зазначив, що тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

-натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

-конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

-кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі № 409/129/20.

Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2022 року по справі №285/3536/20 зробив наступні висновки:

«Натуральним зобов`язання ( ОСОБА_2 ) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності. Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України.

Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.»

Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що внаслідок невиконання умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи АТ «Сенс Банк» позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) до ОСОБА_1 не пред`явило.

Колегія суддів, вважає безпідставними посилання апелянта в апеляційній скарзі на виконавчий напис №25142 від 31 жовтня 2017 року, оскільки звертаючись до суду з позовом позивач посилався саме на виконавчий напис №3522 від 24 жовтня 2008 року, при цьому позивач не прилучив до матеріалів справи доказів, що виконавчий напис №3522 від 24 жовтня 2008 року щодо звернення стягнення на квартиру в межах суми 41 681,53 долара США не був виконаний.

За таких обставин, враховуючи що позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позові АТ «Сенс банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за ст.625 ЦК України.

Враховуючи вище наведене, підстави для застосування положень ст.625 ЦК України до правовідносин в даній справі відсутні, а тому доводи апеляційної скарги позивача відхиляються апеляційним судом, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Мотиви та доводи, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи додаткове рішення

Відповідно до ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 3) судом не вирішено питання про судові витрати . Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Згідно з частиною 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин 3-4 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною 6 статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Смотрицький А.В. звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 гривень.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення заяви та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

Апеляційна скарга не містить доводів незгоди з висновками суду першої інстанції в додатковому рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про ухвалення додаткового рішення та з визначеним розміром стягнутих судових витрат.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 серпня 2023 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 серпня 2023 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 серпня 2023 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк