ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року

справа № 712/3527/23
провадження № 22-ц/821/822/23
категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,

секретаря - Ярошенка Б. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Черкаська обласна військова адміністрація, Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної військової адміністрації, Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: АТ КБ «Приватбанк», про визнання протиправним та скасування рішення про примусове відчуження майна (транспортного засобу) та зобов`язання вчинити дії, у складі головуючої судді Мірошниченко Л. Є.,

в с т а н о в и в :

11 квітня 2023 року позивач звернувся в суд з позовом до Черкаської обласної військової адміністрації, Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: АТ КБ «Приватбанк», про визнання протиправним та скасування рішення про примусове відчуження майна (транспортного засобу) та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги нормами цивільного процесуального законодавства, просив суд: визнати протиправним та скасувати п. 1.2. рішення робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану про примусове відчуження майна (транспортного засобу) та відповідний Акт про примусове відчуження майна № 68/01/13-13-05 транспортного засобу RENAULT DUSTER, 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , на користь Черкаської районної військової адміністрації па підставі листа Звенигородського РВП ГУ НП в Черкаській області від 01 квітня 2022 року № 3062/55/01/06-2022 та протоколу оперативної наради робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правовою режиму воєнного стану від 01 квітня 2022 року № 33; зобов`язати Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області повернути ОСОБА_1 легковий автомобіль RENAULT DUSTER, 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ); витребувати у Аварійно- рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області належним чином засвідчені копії правовстановлюючих документів на майно (транспортний засіб) легковий автомобіль RENAULT DUSTER, 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 ) та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 , видане на ім`я власника ОСОБА_1 ; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Черкаської обласної військової адміністрації на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката та витрати на судовий збір.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2023 року відмовлено у відкритті провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Черкаської обласної військової адміністрації, Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: АТ КБ «Приватбанк» про визнання протиправним та скасування рішення про примусове відчуження майна (транспортного засобу) та зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснено позивачу, що з даним позовом він має право звернутися до окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала мотивована тим, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про повернення транспортного засобу та витребування правовстановлюючих документів на майно (транспортний засіб), вилучене на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, пред`явлені позивачем в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень (акта про примусове відчуження або вилучення майна) та є похідними відносно останньої, тому суддя дійшов висновку, що зазначені вимоги в цілому підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства у відповідності до положень Кодексу адміністративного судочинства України, а тому даний спір предметно підсудний окружному адміністративному суду.

З огляду на викладене Соснівський районний суд м. Черкаси, як місцевий суд загальної юрисдикції, не правомочний розглядати справу даної категорії, що призведе до порушення прав учасників на справедливий судовий розгляд, отже є необхідним відмовити у відкритті провадження по даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

В апеляційній скарзі поданій ОСОБА_1 з посиланням на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушено питання про скасування ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2023 року та направлення справи до місцевого суду для продовження розгляд.

Подана скарга мотивована тим, що звертаючись до суду, позивач намагався захистити право приватної власності за умов наявної зміни власника під час воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України № 4765 право державної власності на майно виникає з дати підписання акту. До матеріалів позовної заяви доданий акт від 01 квітня 2022 року № 68/01/13-13-05 про примусове відчуження у ОСОБА_1 транспортного засобу RENAULT DUSTER, 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 на користь Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДКС України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області.

Сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Основна вимога позовної заяви є повернення автомобіля та права власності на нього. Оскарження рішення робочої групи та акту про вилучення/відчуження вважаються похідними вимогами, оскільки вони стали засобом позбавлення права приватної власності.

Якщо порушення прав особи вбачається у наслідках, які спричинені дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними таких рішень є способом захисту прав та інтересів.

Правовий інтерес відповідачів у такому спорі також полягає у захисті права власності, але державної. Захист такого права адміністративний суд не здійснює.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Черкаської військової адміністрації вказав, що не погоджується з апеляційною скаргою скаржника.

Зазначив, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на незаконність складання акту про примусове відчуження транспортного засобу та просить визнати його протиправним та скасувати.

Отже, спір стосується не права власності позивача на транспортний засіб, який було вилучено, а позовні вимоги гуртуються на протиправності рішення робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна, тобто дане рішення є результатом виконання суб`єктом владних повноважень наданих йому законодавством владних управлінських функцій.

Вказав, що у даному випадку суб`єкт владних повноважень виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який законодавчо уповноважений владно керувати майном інших суб`єктів.

Таким чином, вважає, що основна вимога позову не належить до приватноправових спорів.

Враховуючи, що позивач оскаржує рішення посадових осіб суб`єкта владних повноважень, вчинені при реалізації ними своїх владних управлінських функцій, то керуючись загальними правилами, така позовна вимога підлягає розгляду адміністративним судом.

У відзиві на апеляційну скаргу Аварійно-рятувальним загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області порушено питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, оскаржуваної ухвали без змін.

При цьому зазначено, що основною вимогою є визнання протиправним і скасування протоколу оперативної наради робочої групи від 01 квітня 2022 року № 33, яким прийнято рішення про примусове відчуження автомобіля, решта вимог є похідними. З огляду на те, що основна вимога не належить до приватно-правових спорів, даний спір відноситься до адміністративної юрисдикції.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд проходить до наступних висновків.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив із того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позов ОСОБА_1 підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Проте такі висновку суду не відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Таким чином, суду необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Справи адміністративної юрисдикції мають певну специфіку в частині визначення з боку позивача (юридичної чи фізичної особи) порушеного права, а з боку відповідача (суб`єкта владних повноважень) - обов`язку, що передбачає призумпцію правомірності дій позивача та обов`язок відповідача доводити відсутність з його боку протиправних рішень (дій, бездіяльності), що ставить сторони у завідомо нерівне становище, позаяк завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, що наведено у ч. 1 ст. 2 КАС України.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно з ч. 3 ст. 19 КАС України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції. Зокрема у постановах від 21.11.2018 у справі № 520/13190/17, від 27.11.2018 у справі № 820/3534/17, Велика Палата дійшла наступних висновків: «До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.».

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до вимог статей 316, 317, 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі, інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 2 ст. 353 ЦК України в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості.

За змістом ч. 4 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, заходи правового режиму воєнного стану, до яких, зокрема, відноситься примусове відчуження майна, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучення майна державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видання про це відповідних документів встановленого зразка.

Примусове відчуження майна - позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості (ст. 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»).

Із матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є визнання протиправним та скасування рішення про примусове відчуження майна та зобов`язання вчинити дії.

Враховуючи, що основною вимогою позовної заяви є повернення автомобіля та права власності на нього. Оскарження рішення робочої групи та акту про вилучення/відчуження вважаються похідними вимогами, оскільки вони стали засобом позбавлення права приватної власності.

У даній справі, спірні правовідносини між учасниками справи виникли внаслідок вилучення майна, які порушують, за переконанням позивача, його права, а тому у позивача виникла необхідність захисту його цивільних прав, у зв`язку із чим він звернувся до суду.

Зважаючи на те, що у даній справі спір фактично пов`язаний з реалізацією цивільних прав особи, та враховуючи суб`єктний склад сторін компетентним судом для вирішення спору є суд цивільної юрисдикції.

Аналогічну позицію у подібних правовідносинах, пов`язаних із примусовим відчуженням майна в умовах правового режиму воєнного стану (предмет спору визнання протиправним та скасування наказу, визнання недійсним актів про примусове відчуження майна), висловив Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2023 по справі № 904/868/22, пославшись при цьому на постанови від 06.11.2019 № 756/4477/18 та від 23.10.2019 у справі № 352/536/17 в яких Велика Палата Верховного Суду вказала, що якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням суб`єкта владних повноважень, яке вона вважає неправомірним, і такі наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав або інтересів цієї особи чи пов`язані з реалізацією нею майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання незаконним вказаного рішення і його скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково відмовив у відкритті провадження у справі за позовними вимогами заявленими, зокрема до Черкаської обласної військової адміністрації, оскільки такі вимоги підлягають розгляду судом загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2023 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складений 09 червня 2023 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

Л. В. Нерушак