Справа № 463/4425/23
Провадження № 2/463/1316/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2023 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Романської І.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 10237,65 гривень та моральної шкоди у розмірі 10000,0 гривень.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вироком Личаківського районного суду м.Львова від 02.03.2023 року, який набрав законної сили 04.05.2023 року, відповідача визнано винною у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу, питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не розглядалось. Крім того, постановами Личаківського районного суду м.Львова від 02.05.2023 року у справах № 463/2272/23 та № 463/2707/23, встановлено вину ОСОБА_2 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.89, ст.173 КУпАП. Як встановлено вироком Личаківського районного суду м.Львова від 02.03.2023 року, ОСОБА_3 подала заяву, відповідно до якої вона визнає свою вину у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КУпАП, не оспорює встановлені під час дізнання обставини і дає згоду на розгляд обвинувального акта у її відсутності. Разом з тим, відповідач не відшкодувала завдану шкоду добровільно. Також суд розглядаючи справу про адміністративне правопорушення (справа № 463/2707/23), встановив, що ОСОБА_2 , 17.02.2023 року близько 07 год. 00 хв. у АДРЕСА_1 , на подвір`ї загального користування, жорстоко поводилась із собакою ОСОБА_1 породи ердельтер`єр, а саме завдавала побої, шарпала за повідок. ОСОБА_2 вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнала, щиро розкаялась. Крім того, в межах справи № 463/2272/23, судом було встановлено, що 15.02.2023 року близько 18 год. 00 хв. у АДРЕСА_1 , на подвір`ї загального користування ОСОБА_2 виражалась нецензурними словами, погрожувала розправою, кидала камінням. Свою вину у вчиненому адміністративному правопорушенні визнала, щиро розкаялась у вчиненому. Зазначає, що вчиненими правопорушеннями їй завдано матеріальну шкоду, що обраховується в загальній сумі 10237,65 гривень і складається з суми коштів затрачених на лікування собаки та становить 5519,74 гривень, що підтверджується призначеннями під час огляду і консультацій ветеринарного лікаря по АДРЕСА_2 , роздруківками з бази даних ветеринарного кабінету про вартість послуг і медичних препаратів, фіскальними чеками РРО про придбання ліків та медичних засобів та суми коштів, затрачених на відновлення (заміну) пошкодженого майна, становить 4717,19 гривень і складається з вартості куртки, придбаної замість знищеної. Також зазначає, що протиправними діями відповідач ОСОБА_2 завдала її моральному здоров`ю і душевній рівновазі значну шкоду, оскільки весь період намагання поновити свої порушені права, її життя було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями як за себе так і за здоров`я собаки, а тому також просить стягнути 10000,0 гривень моральної шкоди.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило.

Позовна заява поступила до суду 05.06.2023 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 21.06.2023 року, позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків зазначених у мотивувальній частині ухвали.

23 червня 2023 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 21.06.2023 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 01.08.2023 року, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.

В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання.

Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, з підстав викладених у позовній заяві. Просить позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні 31.08.2023 року просила відмовити у задоволенні позову, оскільки свою вину у вчиненні кримінального правопорушення та вчиненні адміністративних правопорушень вона не визнає. Додатково пояснила, що тілесних ушкоджень позивачу вона не наносила, куртку їй не рвала, собаку не била, а тому, винуватою себе не вважає. Крім того, в судовому засіданні підтвердила, що судові рішення, які ухвалені відносно неї в апеляційному порядку не оскаржувала.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Личаківського районного суду м.Львова від 02.03.2023 року, ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,0 гривень (а.с.5).

З вказаного вироку вбачається, що ОСОБА_3 17.02.2023 року о 07 год. 00 хв. на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, перебуваючи неподалік будинку АДРЕСА_1 , нанесла декілька ударів долонею правої руки в ділянку лівої щоки та шиї потерпілій ОСОБА_1 , внаслідок чого спричинила потерпілій подряпини на шиї зліва, садно-подряпину на лівій щоці та крововилив на слизовій оболонці ротової порожнини зліва, тобто тілесні ушкодження, які відносяться до легкого ступеня тяжкості. Разом з тим, ОСОБА_3 подала заяву, відповідно до якої визнає свою вину у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, не оспорює встановлені під час дізнання обставини і дає згоду на розгляд обвинувального акта у її відсутності.

Крім того, згідно з постановою Личаківського районного суду м.Львова від 02.05.2023 року у справі № 463/2272/23, судом встановлено вину ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП та звільнено останню від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням (а.с.6).

Так, із змісту вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_2 15.02.2023 року близько 18 год. 00 хв. у АДРЕСА_1 , на подвір`ї загального користування виражалась нецензурними словами, погрожувала розправою, кидала камінням. Під час розгляду справи ОСОБА_2 вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнала, та зазначила, що з сусідкою періодично виникають конфлікти у зв`язку із тим, що остання робить різну шкоду та вигулює собаку породи ердельтер`єр, який постійно гавкає та наводить страх на її неповнолітню доньку.

Крім того, згідно з постановою Личаківського районного суду м.Львова від 02.05.2023 року у справі № 463/2707/23, судом встановлено вину ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.89 КУпАП та звільнено останню від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням (а.с.7).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження заподіяної матеріальної шкоди, позивачем подано копії квитанцій, чеків про понесені витрати у зв`язку із вчиненням відповідачем кримінального та адміністративних правопорушень (а.с.8-14, 18-33).

Відповідно до ч.7 ст.128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

При розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_2 цивільний позов не розглядався.

Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В силу положень ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів.

З матеріалів справи вбачається, що винними діями відповідача ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 10237,65 гривень, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями квитанцій, чеків про понесені витрати.

Відповідач жодними належними доказами не спростувала вимоги позивача про розмір заподіяної матеріальної шкоди.

Враховуючи зазначені положення чинного законодавства, які регулюють даний вид правовідносин, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача майнової шкоди у розмірі 10237,65 гривень є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Що ж стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,0 гривень, суд зазначає наступне.

Так, згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 року № 4, позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Суд вважає, що діями відповідача була заподіяна позивачу моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях, негативних емоцій, психічних переживаннях за себе та і за здоров`я своєї собаки, що порушило звичний спосіб життя позивача. Відтак, йому була заподіяна моральна шкода, проте суд вважає, що обрахований позивачем розмір цієї шкоди є завищеним.

Так, у пунктах 3, 9, 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Крім того, як вказує Європейський суд з прав людини, оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Також, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 752/17832/14-ц (постанова від 15.12.2020) визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Тому, у справі яка розглядається суд вирішуватиме питання про розмір моральної шкоди на основі принципів розумності, справедливості та співмірності і з врахуванням загальних обставин справи, а саме, з врахуванням таких аспектів як серйозності порушення, особисті обставини позивача та загальний контекст.

Позивач, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 10000,0 гривень виходила з того, що внаслідок протиправних дій відповідача нею понесені значні моральні втрати, які призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, які б вона могла реалізувати не витрачаючи часу на вимушене лікування, відновлення втрачених речей, звернення до правоохоронних органів, підготовку заяв та судових позовів, відвідування установ, органів державної влади, щоб добитися належного захисту її порушених прав.

Разом з тим, враховуючи встановлені судом обставини у справі, суд знаходить суму стягнення моральної шкоди з відповідача у розмірі 10000,0 гривень занадто завищеною, такою, що не відповідає ступеню перенесених страждань.

За таких обставин, з врахуванням характеру і тривалості страждань позивача, вимог розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково, та необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 5000,0 гривень моральної шкоди.

В силу вимог п.6 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, від сплати судового збору звільнені. Тому позивачем при зверненні з даним позовом до суду судовий збір не сплачено.

Відповідно до п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, тому позивачем при зверненні з даним позовом до суду за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди судовий збір не сплачено.

Так, на час звернення позивача з позовом до суду сума судового збору за даним позовом становила за дві позовні вимоги (1073,60 гривень + 1073,60 гривень) 2147,20 гривень.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що судом задоволено позовні вимоги частково, а тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі (2147,20 гривень * 15237,65 гривень: 20237,65 гривень) 1616,70 гривень.

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 10237,65 гривень (десять тисяч двісті тридцять сім гривень 65 копійок) та моральну шкоду у розмірі 5000,0 гривень (п`ять тисяч гривень 00 копійок), а всього 15237,65 гривень (п`ятнадцять тисяч двісті тридцять сім гривень 65 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1616,70 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено - 04 жовтня 2023 року.

Суддя Грицко Р.Р.