Справа № 347/755/22
Провадження № 2/347/48/23
У Х В А Л А

Іменем України

про закриття провадження у справі

04 жовтня 2023 року м.Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Кіцули Ю. С.,

за участю:

секретаря с/з Мошулі Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косівв порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином

в с т а н о в и в :

Стислий виклад доводів сторін.

11.05.2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином. Свої вимоги обґрунтував тим, що ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 24.04.2019 року, залишеною без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 01.08.2019 року, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до відповідальності. При цьому цивільний позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду, та роз`яснено його право пред`явити позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої вчиненням злочину, в порядку цивільного судочинства.

Так, позивач ствердив, що відповідач ОСОБА_2 обвинувачувався у спричиненні ОСОБА_1 (позивачу) легких тілесних ушкоджень. Вказаний факт мав місце 13.06.2014 року біля приміщення Косівського районного суду близько 12:00 год. Позивач ствердив, що за весь час поки тривало досудове розслідування та судовий розгляд, він поніс значні матеріальні витрати, які полягали в необхідності прибувати за викликом до слідчого, прокурора, суду, проведення експертизи відділенням ОБСМЕ Івано-Франківської ОДА тощо. Крім того, позивач поніс матеріальні витрати пов`язані з підготовкою цивільного позову від 14.12.2019 року, та судові витрати на правову допомогу при написанні даного цивільного позову.

Також позивач ОСОБА_1 ствердив, що йому було завдано значних моральних страждань. Оскільки події відбувалися біля приміщення Косівського районного суду, де було мирне зібрання, та перебувала велика кількість людей, громадських активістів. Внаслідок злочинних дій, позивачу було завдано фізичну біль, та він довгий час перебував у стресі, що впливало на стан його здоров`я, та він був змушений звертатися за медичною допомогою.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 280 000 гривень моральної шкоди, та 20 800 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі (т.1 а.с.48).

У відзиві на позовну заяву, відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, та ствердив, що підстав для задоволення позову немає Так, щодо стягнення процесуальних витрат пов`язаних з розглядом кримінальної справи, то ОСОБА_1 таких клопотань не подавав. Більше того, оскаржуючи ухвалу суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 жодним чином не вказував необхідності стягнення процесуальних витрат, які він поніс в результаті розгляду кримінального провадження. Також відповідач зазначив, що ОСОБА_1 заявляючи вимогу про стягнення матеріальної шкоди у вигляді понесених процесуальних витрат в розмірі близько 20 800 гривень, жодним чином не обґрунтував її, та не надав жодних доказів. Щодо стягнення моральної шкоди, відповідач ОСОБА_2 заперечив, вважає, що саме йому було завдано моральних страждань. Оскільки за фактом події, що мала місце 13.06.2014 року, щодо ОСОБА_1 в Косівському районному суді перебуває кримінальне провадження, в якому ОСОБА_2 визнано потерпілим. ОСОБА_2 вважає, що саме йому було завдано моральних страждань, принижено його честь та гідність, як депутата Косівської районної ради на той час, та як журналіста. А відтак вимоги в частині стягнення моральної шкоди ОСОБА_2 вважає безпідставними.

Позиція учасників в судовому засіданні.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак просив проводити розгляд справи без його участі (т.1 а.с.48).

Відповідач в судове засідання не з`явився, вчергове подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Косівського районного суду Драч Д.С. від 02.06.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 04.07.2022 року.

Ухвалою судді Косівського районного суду Драч Д.С. від 17.10.2022 року залишено без задоволення клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження в справі, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.11.2022 року.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судового справи, на підставі розпорядження керівника апарату про настання обставин, що унеможливлюють участь судді Драч Д.С. (довготривала тимчасова непрацездатність у зв`язку з вагітністю та пологами), визначено Кіцулу Ю.С. для розгляду даної цивільної справи.

Ухвалою Косівського районного суду від 05.12.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. У відповідності до абзацу другого ч.12 ст. 33 ЦПК України оскільки зміна складу суду відбулася на стадії розгляду справи по суті, судом ухвалено рішення призначити розгляд справи по суті на 24.01.2023 року.

24.01.2023 року у зв`язку з клопотання відповідача ОСОБА_2 було відкладено на 28.02.2023 року (т.1 а.с.47).

28.02.2023 року у зв`язку з клопотанням відповідача ОСОБА_2 розгляд справи було відкладено на19.04.2023 року (т.1 а.с.80).

19.04.2023 року в судовому засідання ОСОБА_2 заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю скористатися правовою допомогою. Розгляд справи було відкладено на 23.05.2023 року (т.1 а.с.103).

23.05.2023 року за клопотання представника позивача ОСОБА_3 та клопотанням відповідача ОСОБА_2 розгляд справи було відкладено на 26.06.2023 року (т.1 а.с. 112-114).

26.06.2023 року за клопотання представника ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 розгляд справи було відкладено на 23.08.2023 року (т.1 а.с.134-136).

23.08.2023 року за клопотанням відповідача ОСОБА_2 розгляд справи було відкладено на 04.10.2023 року (т.1 а.с. 105).

04.10.2023 року від відповідача ОСОБА_2 вчергове через канцелярію Косівського районного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. При цьому до клопотання відповідач надав скріншот сторінки медичного висновку, як поважність причини відкладення судового засідання. Аналогічне клопотання надійшло у від представника відповідача ОСОБА_4 , та надано копію медичного висновку.

Оцінюючи заявлені клопотання, а також докази додані до них, зокрема висновок експерта, суд зауважує, що в такому не міститься жодних ідентифікуючих даних про те, що такий медичний висновок виданий саме ОСОБА_2 . Самостійно перевірити належність вказаного медичного висновку відповідачу, суд позбавлений можливості.

Суд зазначає, що справа перебуває в провадженні суду більше одного року. Судом неодноразово відкладався розгляд справи та суд сприяв тому, щоб сторона відповідача мала можливість прийняти участь у розгляді справи однак протягом тривалого часу проведення судових засідань фактично є неможливими в зв`язку з черговими клопотаннями відповідача про відкладення розгляду справи.

Відповідно до статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Разом з тим, у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Так, Європейським судом з прав людини зазначено, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (згідно з рішеннями у справах «Савенкова проти України», № 4469/07 від 02.05.2013, «Папазова та інші проти України», № 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).

Таким чином, зважаючи на п.5 Рекомендацій від 02.03.2022, передбачена Конституцією України «безперебійність» здійснення правосуддя у разі відкладення та зняття з розгляду справ фактично порушується. Адже відкладення розгляду справи не є її вирішенням по суті.

Крім того, судом також врахований висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/593/17, згідно з яким, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки судом були створені всі необхідні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав та обов`язків, та було вжито заходів для належного повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, а також зважаючи на те, що розгляд справи неодноразово відкладався, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, а затягування строку розгляду справи в даному випадку може призвести до порушення прав сторін, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, та продовження розгляду на підставі наявних письмових доказів в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відповідно до копії повідомлення про підозру, 09.04.2015 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України (а.с.4).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 24.04.2019 року задоволено клопотання ОСОБА_2 про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності. Так, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження № 000160 від 14.06.2014 року відносно ОСОБА_2 за обвинуваченням у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 125 КК України закрито. Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишено без розгляду (а.с.5-6).

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду від 01.08.2019 року апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 24.04.2019 року - залишено без зміни (а.с.7-9).

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача права на відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, та не можливістю вирішення даного спору в позасудовому порядку.

Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди у вигляді процесуальних витрат на правову допомогу, та витрат пов`язаних з прибуттям до суду, проведення експертизи тощо.

Так, у змісті позовної заяви, ОСОБА_1 зазначив, що завдана йому матеріальна та моральна шкода становить приблизно 300 800 гривень. При цьому в резолютивній частині позовної заяви, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у вигляді витрат на правову допомогу та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 20 800 гривень.

Так, відповідно до положень ст. 118 КПК України процесуальні витрати, зокрема, складаються із витрат на правову допомогу.

Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 КПК суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Таким чином, питання витрат на правову допомогу, понесених потерпілим у кримінальному провадженні, вирішується судом у межах кримінального провадження у якому такі витрати було понесено, у разі їх документального підтвердження, відповідно до кримінального процесуального законодавства. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства. Оскільки, процесуальні витрати, понесені, зокрема, у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати, розподіляються виключно за правилами, встановленими главою 8 КПК України.

Аналогічна позиція міститься в постанові ВП ВС від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц.

Кримінально-процесуальний кодекс не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Не вирішення питання про розподіл процесуальних витрат не може бути єдиною підставою для скасування прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості і призначення покарання.

Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК. Залишення клопотання учасника провадження про розподіл процесуальних витрат без розгляду не є вирішенням судом питання про розподіл процесуальних витрат. Це питання може вирішити відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК суд, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат.

Аналогічна позиція міститься в постанові ВП ВС від 17.06.2020 року справа № 598/1781/17, Провадження № 13-47кс20.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді вказаної справи, суд також враховує, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19), від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 (провадження № 12-153гс19).

Слід також зазначити, що питання витрат на професійну правничу допомогу, понесених сторонами у межах цивільної справи розглядається у межах такої цивільної справи відповідно до положень цивільного процесуального законодавства.

Отже, суд звертає увагу, що оскаржуючи ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 24.04.2019 року яким позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду, питання процесуальних витрат не вирішено, а ОСОБА_1 в цій частині ухвала не оскаржувалася, та відповідне клопотання про відшкодування судових витрат не заявлялося.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем заявлено вимогу про відшкодування витрат понесених за надання правової допомоги у кримінальному провадженні, які не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого, суд доходить висновку про закриття провадження в цій частині.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 13, 49, 255, 256, 353 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином в частині вимог про відшкодування витрат понесених за надання правової допомоги у кримінальному провадженні - закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Роз`яснити позивачу право на звернення з цією вимогою до суду за правилами Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Апеляційна скарга подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 09 жовтня 2023 року.

Суддя Ю.С. Кіцула