Дата документу 03.10.2023 Справа № 311/1731/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/1731/18
Провадження №22-ц/807/47/23
Головуючий в 1-й інстанції Задорожко Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Онищенка Е.А.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кари Руслани Теодозіївни на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2021 року, ухвалене у м. Василівка (повний текст рішення складено 22 листопада 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору з надання послуг автостоянки недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 році до суду надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 вказала, що 18 квітня 2018 року, близько 04 годині 10 хвилин, на платній автостоянці у м. Дніпрорудне по вул. Центральна, 26, сталася пожежа, під час якої згоріли належні їй три автомобілі: Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI 2001 року випуску р.н. НОМЕР_1 , Mercedes-Benz Sprinter 313D 2006 року випуску р.н. НОМЕР_2 , Volkswagen LT 35 TDI 2005 року випуску р.н. НОМЕР_3 .Вказана подія підтверджується Актом про пожежу від 18 квітня 2018 року, складеним провідним інспектором Василівського PC ГУ ДСНС України в Запорізькій області Бондаренко М.В. Причиною пожежі, зазначеною в акті, є занесення джерела запалення із зовні. 01 березня 2012 року між ОСОБА_2 та власником автостоянки, розташованої у м. Дніпрорудне по вул. Центральна, відповідачем у справі, ОСОБА_1 , укладено Договір №38, предметом якого є надання ОСОБА_2 , як автоволодільцю, місця на платній автостоянці для трьох транспортних засобів, одним із яких був Mercedes-Benz Sprinter 313D 2006 року випуску р.н. НОМЕР_2 . Стосовно інших двох автомобілів: Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI 2001 року випуску р.н. НОМЕР_1 та Volkswagen LT 35 TDI 2005 року випуску р.н. НОМЕР_3 письмовий договір про зберігання транспортних засобів між сторонами не укладався. У зв`язку з тим, що сторони співпрацювали з 2012 року і за цей період у них склалися довірчі стосунки, ними в усній формі обговорено, що замість інших двох автомобілів, зазначених у договорі №38, а саме: Mercedes-Benz р.н. НОМЕР_4 та Volkswagen LT-35 р.н. НОМЕР_5 , на автостоянці будуть знаходитися транспортні засоби Mercedes- Benz Sprinter 313 CDI 2001 року випуску р.н. НОМЕР_1 та Volkswagen LT 35 TDI 2005 року випуску р.н. НОМЕР_3 . Вказаний договір укладений строком на один рік з моменту його підписання. Проте, відповідно до умов договору, він автоматично продовжується на наступні роки за умови: своєчасної оплати автоволодільцем місця на автостоянці (п.2 та п.4 Договору №38) та при наявності вільних місць. Також, в п. 7 договору зазначено, що він (договір) є пропуском на автостоянку. Позивачка вказала, що факт знаходження на момент виникнення пожежі належних ОСОБА_2 автомобілів на автостоянці дає підставу вважати, що договір був чинним. В іншому випадку, позивачка не мала б права та можливості в`їзду на територію автостоянки. Пунктом 3 Договору №38 визначено, що власник автостоянки зобов`язується надати автоволодільцю місце на автостоянці для автомобіля та забезпечити збереження ввіреного йому автомобіля. Таким чином, відповідно до умов Договору №38, відповідачем, як власником автостоянки, ОСОБА_2 було надано три місця на автостоянці для автомобілів, а позивачкою щомісячно вносилась плата за надані для її автомобілів місця на автостоянці, що зафіксовано у касовій книзі. У акті про пожежу вказано, що причиною пожежі стало занесення джерела запалення із зовні, що свідчить про невиконання відповідачем, як володілець автостоянки, як умови укладеного договору, так і приписів статті 977 ЦК України. Відповідно до звіту про оцінку автомобіля Volkswagen LT 35 TDI 2005 року випуску р.н. НОМЕР_3 №38 від 30 квітня 2018 року, вартість матеріального збитку, завданого внаслідок термічного пошкодження зазначеного транспортного засобу складає 188 007,25 гривень. Звітом про оцінку автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI 2001 року випуску р.н. НОМЕР_1 №37 від 27 квітня 2018 року визначено вартість матеріального збитку, завданого внаслідок термічного пошкодження зазначеного транспортного засобу, яка складає 200 560, 47 гривень. Згідно Звіту про оцінку автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 313D 2006 року випуску р.н. НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку, завданого внаслідок термічного пошкодження зазначеного транспортного засобу складає 307 797, 60 гривень. Вартість кожної автотоварознавчої експертизи складає 1 100 гривень, що в цілому становить 3 300 грн. ОСОБА_2 вказує, що, укладаючи договір про надання послуг автостоянки, і сплачуючи добросовісно і регулярно всі необхідні платежі, вона розраховувала на те, що її автомобілі, які приносять їй дохід, будуть збережені і непошкоджені. Враховуючи, що джерело запалення, внаслідок якого були пошкоджені належні їй транспортні засоби, було занесено із зовні, позивачка вважає, що адміністрацією автостоянки не виконувались належним чином всі покладені на них обов`язки. Внаслідок події, ОСОБА_2 пережила тяжкий стрес, від побаченого у неї сталася істерика, вона довго не могла прийти до тями. Певний час у неї була емоційна депресія, що негативно відобразилось не тільки на її душевному стані, але і на стані її сина, який бачив її переживання. При цьому, відповідачем не вчинено жодних дій щодо усунення негативних наслідків події. На теперішній час позивачка позбулась основного засобу заробітку грошей, необхідних для забезпечення себе та сина, якого вона утримує сама, а події, які сталися 18 квітня 2018 року, повністю змінили уклад життя позивачки як на теперішній час, так і на майбутнє, позбавили ОСОБА_2 впевненості в завтрашньому дні. Розмір завданої їй моральної шкода, яку позивачка просить стягнути з відповідача, оцінена в 150 000 гривень. З огляду на зазначене, з посиланням на положення статей 942, 949, 951, 977 ЦК України, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь 635665 грн. 32 коп. матеріальної шкоди, завданої внаслідок знищення транспортних засобів; 3 300 грн. в якості вартості автотоварознавчих експертиз, витрати на правову допомогу в розмірі 6 000 грн. та понесені витрати на оплату судового збору (т.с. № 1, а.с. 2-8, 90-96, 170).

У липні 2018 року ОСОБА_1 подано до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 , який мотивовано наступним. Письмовий договір № 38 від 01.03.2012 з ОСОБА_2 він ніколи не укладав і підпис, що міститься в договорі виконано не ним, а іншою особою. Дійсно, 19.10.2004 виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради прийнято рішення № 316 «Про затвердження проекту будівництва автостоянки ПП ОСОБА_3 ». 16.06.2005 рішенням Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області № 29 затверджено проект землеустрою щодо відведення та надання в оренду земельної ділянки для будівництва відкритої автостоянки на 50 автомобілів по АДРЕСА_1 та надано ПП ОСОБА_1 в оренду терміном на 5 років земельну ділянку для будівництва відкритої автостоянки на 50 автомобілів загальною площею 0,374 га. 27.08.2015 рішенням Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області № 11 передано в оренду земельну ділянку під розміщення відкритої автостоянки на 50 автомобілів за вище вказаною адресою терміном на 5 років. 07.09.2015 між Дніпрорудненською міською радою Василівського району Запорізької області та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки під розміщення відкритої автостоянки на 50 автомобілів за вище вказаною адресою терміном на 5 років. З посиланням на положення статей 203, 215 ЦК України, зустрічний позивач просив суд визнати недійсним договір № 38 від 01.03.2012, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.с. № 2, а.с. 2-5).

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2021 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ), проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_7 ), проживає за адресою: АДРЕСА_3 , 638965 грн. 32 коп. в якості матеріальної шкоди, 6 389 грн. 83 коп. в якості витрат на оплату судового збору та 6 000 грн. в якості витрат на правову допомогу, а всього, 651 355 (шістсот п`ятдесят одна тисяча триста пб`ятдесят п`ять) грн. 15 коп.

В задоволенні первісного позову в іншій частині відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договору з надання послуг автостоянки недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кари Руслани Теодозіївни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги зустрічного позову та відмовити у задоволені вимог первісного позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачка ОСОБА_2 не довела, що між нею та ФОП ОСОБА_1 укладено письмовий договір зберігання транспортних засобів, що виключає право на відшкодування шкоди, а враховуючи що сторони у справі є суб`єктами господарювання справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності, як фізичній особі, належать автомобілі: Mercedes-BENZ д/н НОМЕР_1 , Mercedes-BENZ д/н НОМЕР_8 , Volkswagen LT 35 TDI, д/ НОМЕР_3 (т.с. № 1, а.с. 11, 12,13).

18 квітня 2018 року, близько 04 годині 10 хвилин, на автостоянці у АДРЕСА_4 , сталася пожежа, під час якої згоріли належні ОСОБА_2 три автомобілі: Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI2001 року випуску р.н. НОМЕР_1 , Mercedes-Benz Sprinter 313D 2006 року випуску р.н. НОМЕР_8 , Volkswagen LT 35 TDI2005 року випуску р.н. НОМЕР_3 . Вказана подія підтверджується Актом про пожежу від 18 квітня 2018 року, складеним провідним інспектором Василівського PC ГУ ДСНС України в Запорізькій області Бондаренко М.В. Причиною пожежі, зазначеною в акті, є занесення джерела запалення із зовні. Місцем, де знаходилися транспортні засоби, вказано: АДРЕСА_4 (т.с. № 1, а.с. 9).

Відповідно до звіту про оцінку автомобіля Volkswagen LT 35 TDI 2005 року випуску р.н. НОМЕР_3 №38 від 30 квітня 2018 року, вартість матеріального збитку, завданого внаслідок термічного пошкодження зазначеного транспортного засобу складає 188 007,25 гривень (т.с. № 1, а.с.15-36).

Звітом про оцінку автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI 2001 року випуску р.н. НОМЕР_1 №37 від 27 квітня 2018 року визначено вартість матеріального збитку, завданого внаслідок термічного пошкодження зазначеного транспортного засобу, яка складає 200 560, 47 гривень (т.с. № 1, а.с.38-60).

Згідно Звіту про оцінку автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 313D 2006 року випуску р.н. НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку, завданого внаслідок термічного пошкодження зазначеного транспортного засобу складає 307 797, 60 гривень (т.с. № 1, а.с.62-83).

Отже, загальний розмір завданих ОСОБА_2 внаслідок пошкодження транспортних засобів збитків становить 696 365 гривень 32 копійки (188 007,25 гривень + 200 560, 47 гривень + 307 797, 60 гривень).

Вартість кожної автотоварознавчої експертизи складає 1 100 гривень, що в цілому становить 3 300 грн. (т.с. №1, а.с. 14,37,61).

19.10.2004 виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради прийнято рішення № 316 «Про затвердження проекту будівництва автостоянки ПП ОСОБА_3 » по АДРЕСА_1 (т.с. № 2, а.с. 11).

16.06.2005 рішенням Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області № 29 затверджено проект землеустрою щодо відведення та надання в оренду земельної ділянки для будівництва відкритої автостоянки на 50 автомобілів по АДРЕСА_1 та надано ПП ОСОБА_1 в оренду терміном на 5 років земельну ділянку для будівництва відкритої автостоянки на 50 автомобілів загальною площею 0,374 га. (т.с. № 2, а.с. 12).

27.08.2015 рішенням Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області № 11 передано в оренду земельну ділянку під розміщення відкритої автостоянки на 50 автомобілів за вище вказаною адресою терміном на 5 років (т.с. № 2, а.с. 14).

07.09.2015 між Дніпрорудненською міською радою Василівського району Запорізької області та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки під розміщення відкритої автостоянки на 50 автомобілів за вище вказаною адресою терміном на 5 років (т.с. № 2, а.с. 15-17, 18,19).

01 березня 2012 року між ОСОБА_2 та власником автостоянки, розташованої у АДРЕСА_4 , відповідачем у справі, ОСОБА_1 , укладено Договір №38, предметом якого є надання ОСОБА_2 , як автоволодільцю, місця на платній автостоянці для трьох транспортних засобів, одним із яких був Mercedes-Benz Sprinter 313D 2006 року випуску р.н. НОМЕР_8 . Стосовно інших двох автомобілів: Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI 2001 року випуску р.н. НОМЕР_1 та Volkswagen LT 35 TDI 2005 року випуску р.н. НОМЕР_3 письмовий договір про зберігання транспортних засобів між сторонами не укладався.

Вказаний договір укладений строком на один рік з моменту його підписання. Проте, відповідно до умов договору, він автоматично продовжується на наступні роки за умови: своєчасної оплати автоволодільцем місця на автостоянці (п.2 та п.4 Договору №38) та при наявності вільних місць.

Також, в п. 7 договору зазначено, що він (договір) є пропуском на автостоянку (т.с. № 1, а.с. 10).

В ході судового розгляду, за клопотаннями первісного відповідача, ОСОБА_1 , та його представника, судом тричі призначалися судові почеркознавчі експертизи.

Зокрема, згідно висновку експерта № 4-15 від 14.02.2019, відповісти на запитання: «Чи вчинено підпис у договорі № 38 від 01 березня 2012 року ОСОБА_1 власноручно чи іншою особою?» не виявилося можливим через відсутність однозначності в оцінці виявлених результатів дослідження (т.с. № 1, а.с. 223-228).

Згідно висновку експерта № 442-19 від 09.09.2019, підпис, виконаний у договорі № 38 від 01 березня 2012 року від імені ОСОБА_1 , виконаний самим ОСОБА_1 (т.с. № 3, а.с. 33-43).

Згідно висновку експертів № 34096-34098/19-32 від 22.01.2020, підпис, виконаний у договорі № 38 від 01 березня 2012 року від імені ОСОБА_1 , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 (т.с. № 3, а.с. 90-96).

Задовольняючи частково первісний позов та відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що з наданих первісною позивачкою доказів на підтвердження своїх вимог, доведено наявність укладеного між сторонами договору зберігання транспортних засобів на належній первісному відповідачу ОСОБА_1 автостоянці в місті Дніпрорудне та, як наслідок, поширення на правовідносини, які склалися між сторонами, норм ЦК України, зокрема, які регулюють відносини з приводу зберігання майна. Посилання відповідача на не укладання між сторонами відповідного договору, є неспроможними, висновки судових експертиз у справі з цього приводу є суперечливими між собою, в цілому, не спростовують встановлені судом обставини щодо виникнення і подальшого існування між сторонами у справі правовідносин зі зберігання транспортних засобів, враховуючи тривалість вказаних правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Факт знаходження на момент виникнення пожежі належних ОСОБА_2 автомобілів на автостоянці дає підстави вважати, що договір від 01.03.2012 був чинним, в і іншому випадку, позивачка не мала б права та можливості в`їзду на територію автостоянки. ОСОБА_2 зазнала матеріальних втрат внаслідок неналежного виконання відповідачем, ОСОБА_1 , як власником автостоянки, обов`язків щодо зберігання транспортних засобів, тому вимоги ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди є обґрунтованими. Враховуючи, що первісним позивачем не надано доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у виникненні пожежі та подальшому знищенні належних ОСОБА_2 транспортних засобів, в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 150 000 грн. суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Частина перша статті 936 ЦК України визначає договір зберігання як договір, за яким одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частиною першою статті 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі, зокрема, у випадку укладення договору між фізичною та юридичною особою.

Відповідно до частини першої статті 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Між сторонами у справі укладено договір №38 від 01.03.2012 року, предметом якого є надання ОСОБА_2 , як автоволодільцю, місця на платній автостоянці для трьох транспортних засобів. Власником автостоянки за договором зазначений - суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1

18 квітня 2018 року, близько 04 годині 10 хвилин, на платній автостоянці у АДРЕСА_4 , сталася пожежа, під час якої згоріли належні ОСОБА_2 три автомобілі: Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI 2001 року випуску р.н. НОМЕР_1 , Mercedes-Benz Sprinter 313D 2006 року випуску р.н. НОМЕР_2 , Volkswagen LT 35 TDI 2005 року випуску р.н. НОМЕР_3 .

Факт пожежі на автостоянці за адресою АДРЕСА_4 , як і факт того, що під час цієї пожежі згоріли автомобілі, що належать позивачці за первісним позовом, ОСОБА_1 не спростовуються.

Загальне правило відшкодування збитків, завданих замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг, визначено у частині першій статті 906 ЦК України та частині першій статті 950 ЦК України: збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі. Ці норми конкретизують загальні правила цивільної відповідальності, яка передбачає наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (статті 22, статті 611 ЦК України).

Разом з тим для виконавця за договором послуг, який здійснює підприємницьку діяльність (частина перша статті 906 ЦК України), та для професійного зберігача (частина друга статті 950 ЦК України) законодавцем встановлена підвищена - безвинна відповідальність за порушення договору: професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. У цьому випадку звільнення виконавця від відповідальності допускається у чотирьох випадках: а) якщо втрата, пошкодження, недостача майна, переданого на зберігання, сталися внаслідок непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних за даних умов обставин; б) втрата, пошкодження, недостача майна, переданого на зберігання, сталися внаслідок властивостей речі (авто), про які зберігач не знав і неповинен був знати, приймаючи річ на зберігання; в) втрата, пошкодження, недостача майна, переданого на зберігання, сталися внаслідок умислу або г) грубої необмеженості поклажодавця.

Обов`язок доведення наявності перерахованих підстав для звільнення поклажодавця від відповідальності за неналежне виконання зобов`язання покладається на зберігача.

Визначення професійного зберігача за договором зберігання як особи, яка здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (частина друга статті 936 ЦК України) та системне тлумачення норм укладеного сторонами договору вказує на те, що суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 виступає у договірних відносинах із позивачем ОСОБА_2 як професійний зберігач.

Так, відповідно до пункту 3 договору №38 від 01.03.2012 року, володілець автостоянки зобов`язується надати автоволодільцю місце на автостоянці для автомобіля і забезпечити необхідну схоронність ввіреного йому автомобіля.

Відповідно до статті 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 , як володілець автостоянки не вжив всіх заходів щодо зберігання транспортних засобів, власником яких є ОСОБА_5 , а тому останній завдано майнову шкоду, яка підлягає відшкодуванню з боку відповідача за первісним позовом.

Той факт, що пожежа відбулася від джерела запалювання занесеного ззовні, не свідчить про відсутність вини відповідача в заподіянні шкоди позивачу, оскільки відповідач як власник автостоянки є гарантом схоронності транспортних засобів, прийнятих на зберігання, і має вживати всіх необхідних заходів для забезпечення схоронності транспортних засобів.

Що стосується доводів і вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 з приводу відсутності договірних відносин між ним та ОСОБА_2 з приводу зберігання транспортних засобів, то слід зазначити наступне.

Правила зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115, регламентують організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів, що належать громадянам, а також транзитних транспортних засобів, що здійснюють міжнародні та міжміські перевезення, і поширюються на всі автостоянки, що охороняються, незалежно від форм власності, які є суб`єктами господарської діяльності, чи належать цим суб`єктам.

Зазначені правила виключають можливість знаходження на автостоянках сторонніх осіб, а в`їзд на місце автостоянки та приймання на зберігання транспортного засобу чітко регламентований, що виключає можливість знаходження на автостоянці автомобіля без відповідної правової підстави.

Відповідач за первісним позовом, вказуючи на відсутність договірних відносин з ОСОБА_2 , не навів переконливих доводів з приводу підстав знаходження на його автостоянці автомобілів, що належали позивачці, та були пошкодженні в результаті пожежі.

В ході судового розгляду свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 додатково підтвердили факт зберігання, належних ОСОБА_2 транспортних засобів на стоянці, належній ОСОБА_1 .

Що стосується висновків експертиз проведених під час судового розгляду, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Враховуючи, що висновки за проведеними у справі експертизами є суперечливими, і виключають можливість підтвердження певних обставин виходячи виключно з їх змісту, вони не можуть слугувати єдиним джерелом доказування і оцінюються судом в сукупності з іншими доказами наданими сторонами.

Враховуючи наявність укладеного договору №38 від 01.03.2012 року, недійсність якого не доведена, а також факт перебування на автостоянці, яка належить ОСОБА_1 , автомобілів ОСОБА_2 , на постійній основі, що підтверджується показами свідків, слід констатувати наявність договірних відносин між сторонами у справі з приводу зберігання транспортних засобів і виконання умов таких договірних домовленостей з обох сторін.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу порушення правил юрисдикції, під час розгляду справи, то слід зазначити, що критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. За суб`єктивним складом правовідносини виникли між фізичною особою ОСОБА_2 та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 , ні предмет спору, ні характер правовідносин не пов`язаний з господарською діяльністю, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу відшкодування шкоди заподіяної фізичній особі суб`єктом підприємницької діяльності під час виконання договору зберігання, і доводи щодо використання пошкоджених автомобілів ОСОБА_2 в своїй господарській діяльності на визначену юрисдикцію не впливають.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги за первісним позов підлягають задоволенню частково, а вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню у зв`язку із недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кари Руслани Теодозіївни залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 05 жовтня 2023 року.

Судді: С.В. Кухар

О.В. Крилова

Е.А. Онищенко