Справа № 509/269/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Сірман Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:

Обслуговуючий кооператив Житлово-будівельне товариство «Гарантія успіху»,

про

поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

22 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа: Обслуговуючий кооператив Житлово будівельне товариство «Гарантія успіху»,який в подальшому було уточнено, в якому просив: Визнати автомобіль марки БМВ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1996 року випуску, спільною власністю подружжя. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , компенсацію за 1/2 частини вартості автомобіля БМВ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1996 року випуску.Визнати ОСОБА_1 , пайовиком за договором № 3-2П-1 від 03.10.2018 року укладений між відповідачкою та Обслуговуючим кооперативом Житлово-будівельного товариства «Гарантія успіху» нежитлового приміщення № l, загальною площею 15.8 кв.м, розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150 850,00 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , компенсацію 1/2 частини з повернутої відповідачці суми в розмірі 53 590 грн., а саме - в розмірі 26795 гривень, яка була отримана відповідачкою у вигляді залишку суми при розірванні договору №3-176 від 05.03.2018року і укладанні нового договору № 3-2П-1H від 03.10.2018 року між відповідачкою та Обслуговуючим кооперативом Жиглово-будівельного товариства «Гарантія успіху» нежитлового приміщення №1, загальною площею 15.8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150 850,00 грн. Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право вимоги передачі майнового права на нежитлове приміщення №1, загальною площею 15.8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150 850,00 грн. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення №l, загальною площею 15.8 кв. м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150 850,00 грн. за договором № 3-2П-1Н від 03.10.2018 року укладену між відповідачкою та Обслуговуючим кооперативом Житлово-будівельного товариства «Гарантія успіху». Стягнути судові витрати з ОСОБА_2 на користь позивача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що починаючи з 2009 року, позивач ОСОБА_1 , перебував з відповідачкою - ОСОБА_3 в фактичних шлюбних відносинах. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька - ОСОБА_4 , батьком, якої в свідоцтві про народження, записаний позивач, що підтверджується свідоцтвом про народження (повторно), серії НОМЕР_2 від 25.03.2016 року. 01 грудня 2015 року, було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Іванівському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №119, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 01.12.2015 року. У період шлюбу подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було набуто у власність: у 2017 році, автомобіль марки БМВ, номер НОМЕР_4 , 1996 року випуску, вартістю 7000 доларів США, право власності на яку оформлено на відповідачку, який,в період знаходження позивача у рейсі в 2018 році, відповідачка розпорядилася автомобілем на свій розсуд, продала його без його відома і згоди. 05 березня 2018 року, між відповідачкою та Обслуговуючим кооперативом Житлово-будівельного товариства «Гарантія успіху» був укладений договір М3-175 про сумісну пайову участь у будівництві об?єкта нерухомого майна, який за своїм змістом є договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, а саме - однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на цокольному поверсі, загальною площею 20, 83 кв.м., вартістю 204 440 грн., що в еквівалентно 7740 доларів США. 03 жовтня 2018 року, без відома позивача, за заявою відповідачки, цей договір було розірвано і укладено новий договір М№-2П-1Н, згідно з яким замість нежитлового приміщення № НОМЕР_5 , було придбано нежитлове приміщення № lА корпус 2, загальною площею 15.8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 150 850,00 грн. Залишок суми в розмірі 53 590 грн., було повернуто відповідачці. Оскільки сумою, яку повернуто відповідачці у розмірі 53590 гривень, відповідачка розпорядилася після припинення шлюбних відносин з позивачем, відтак ОСОБА_1 , належить компенсація 1/2 частини цієї суми, а саме - 29795 гривень, яку відповідачка повинна сплатити позивачу.

Оскільки у мирному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу майна, яка є спільним сумісним майном подружжя, позивач просить суд на підставі ст.ст. 60, 70, 71 СК України визнати вказане майно спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також здійснити розподіл вказаного майна.

Представник позивача, адвокат Олійник Н.М. підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила позовну заяву задовольнити.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, на електрону пошту направила заяву про відкладення судового засідання.

Однак, на судові засідання, які були призначені по справі: 30.01.2023 року о 14.00 годині,08.05.2023 року о 10.00 годині,22.06.2023 року о 10.00 годині,02.08.2023 року о 10.00 годині,18.09.2023 року о 13.30 годині, відповідачка надсилала заяви з проханням відкласти слухання справи, з одним і тим самим змістом: у зв`язку зі запровадженням воєнного стану в Україні вона була змушена виїхати за кордон України, де зараз й перебуває та особисто не може брати участь у справі. А її представник по справі адвокат Стеценко О.П. зупинив свою адвокатську діяльність,знаходячись за межами України вона не може укласти договір з іншим адвокатам та брати участь у справі через представника.

При цьому, про що свідчать повідомлення про вручення судової повістки, відповідачкою були отримані повістки до суду особисто. Крім того, судом було винесено ухвалу та направлено до Державної прикордонної служби України,з проханням про надання інформації щодо перетину державного кордону відповідачкою по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України №16015/23 від 05.09.2023 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перетинала державний кордон:

16.02.2022 року виїзд,03.06.2022 року в`їзд ,29.06.2022 року виїзд,13.07.2022 року в`їзд,16.08.2022 року-виїзд,19.08.2022 року в`їзд , 31.08.2022 року виїзд,24.11.2022 року в`їзд,30.01.2023 року виїзд, 01.05.2023 року в`їзд, 22.07.2023 року виїзд.

Виходячи з вказаної відповіді, що коли відбувалися судові засідання відповідачка перебувала на території України, тому могла не тільки з`явитися у судові засідання, а й укласти договір з будь-яким іншим адвокатом та брати участь у справі через представника.

Згідно ч.3 ст. 223 ЦПК України Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

За таких обставин, суд визнає причини неявки у судове засідання відповідачки ОСОБА_2 не поважними.

В судове засідання представник третьої особи - Обслуговуючий кооператив Житлово будівельне товариство «Гарантія успіху», не з`явився, але надав до суду заяву у якій просив слухати справу у його відсутності.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної,кримінальної,адміністративної або господарської справи,а також справи про адміністративне правопорушення,у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка сторін. Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Учасникам справи, які не з`явились у судове засідання достовірно відомо про розгляд справи, проте в судове засідання не з`явились,у зв`язку з чим з урахуванням ст. ст.128-131,223 ЦПК України, приймаючи до уваги наявність в матеріалах справи відзиву та письмових пояснень з доданими документами, з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та представника третіх осіб.

Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем та її представником в обґрунтування заявлених позовних вимог, а також доводи та заперечення викладені відповідачем та його представником, з урахуванням позиції представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного.

Судом встановлено, що 01 грудня 2015 року, було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Іванівському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №119, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 .12.2015 року.

У 2017 році, автомобіль марки БМВ, номер НОМЕР_4 , 1996 року випуску, вартістю 7000 доларів США, право власності на яку оформлено на відповідачку.

05 березня 2018 року, між відповідачкою та Обслуговуючим кооперативом Житлово-будівельного товариства «Гарантія успіху» був укладений договір М3-175 про сумісну пайову участь у будівництві об?єкта нерухомого майна, який за своїм змістом є договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, а саме - однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на цокольному поверсі, загальною площею 20, 83 кв.м., вартістю 204 440 грн., що в еквівалентно 7740 доларів США.

03 жовтня 2018 року, без відома позивача, за заявою відповідачки, цей договір було розірвано і укладено новий договір М№-2П-1Н, згідно з яким замість нежитлового приміщення № НОМЕР_5 , було придбано нежитлове приміщення №l, загальною площею 15.8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150 850,00 грн. Залишок суми в розмірі 53 590 грн., було повернуто відповідачці.

30 січня 2019 року Рішенням Іванівського районного суду Одеської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах Сімейного кодексу України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, провадження №61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, провадження №61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із пожружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги поружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Твердження відповідачки, викладені в відзиві на позовну заяву ніякими доказами не підтверджуються. В своєму відзиві відповідачка вказує, що позивач визнав факт того, що шлюбно-сімейні відносини між нами були припинені в лютому 2018 року, а тому в даному провадженні визнається факт окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин між нами з лютого 2018 року. Однак в рішенні Іванівського районного суду Одеської області від 30.01.2019 року ,яким було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не встановлено з якого саме часу припинено шлюбні стосунки. Крім того, в судовому засіданні сторони давали пояснення з яких вбачається,що позивач не припиняв шлюбні стосик з позивачкою, як вказує вона у лютому 2018 року,а у вересні місяці 2017 року я пішов у рейс на шість місяців і прийшов із рейсу весною 2018 року (що підтверджується витребуваними судом контрактів позивача) і разом з відповідачкою 05 березня 2018 року їздили в Обслуговуючий кооператив Житлово-будівельне товариство «Гарантія успіху» і вона уклала договір про спільну пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна і сплатила 7744 доларів США, повну вартість однокімнатної квартири, розташовану в с. Молодіжне, Овідіопольського району,Одеської області в період перебування сторін у шлюбі і позивач був присутній при цьому. Твердження відповідачки,стосовно того,що вона за власні кошти купувала спірне майно, ні чим не підтверджуються.

Згідно ухвали суду,на адресу суду було надіслано контракти позивач,з яких вбачається,що

- у 2014 році - заробітна плата за 1 місяць складає - 1243 долара США (1243х6)- 7458 доларів США за шість місяців (за рейс)

- у 2015 році - заробітна плата за 1 місяць складає - 1153 долара США (1153х6)-6918 доларів США;

- у 2016 році - заробітна плата за 1 місяць складає - 1264 долара США (1264х6)- 7584 доларів США;

- у 2017 році - заробітна плата за 1 місяць складає - 1281 долара США (1281х6)- 7686 доларів США;

- у 2018 році - заробітна плата за 1 місяць Складає - 1281 долара США (281?- 7686 доларів

США, а усього позивачем зароблено за ці п`ять років перебування у шлюбі - 37 332 долара США.

При допиті свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ствердження відповідачки, що спірне нерухоме майно, вона вважає своєю особистою приватною власністю, а не спільною власністю подружжя, так як кошти на придбання спірного нерухомого майна, вона брала у борг у своєї сестри ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,нічим не підтвердилося окрім слів вказаних свідків.

Зокрема, ст.ст. 90-93 ЦПК України встановлює спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 67 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин.

У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд.

Відповідачка, для того, щоб затягувати слухання справи завжди вказувала в своїй заяві про те,що вона не має можливості забезпечити явку у судове засідання свідка,який було заявлено нею. Хоча,що відповідачка, що сам свідок міг приймати участь у справі шляхом проведення відео конференції, однак цим правом навмисно відповідач та свідок не скористалися.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

З наведеного вище, суд дійшов висновку, що спірний автомобіль був набутий сторонами на час перебування в шлюбі, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягають поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину.

Задовольняючи позовні вимоги, суд на підставі належних доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 є пайовиком за договором № 3-2П-1Н від 03.10.2018 року укладеному між відповідачкою ОСОБА_2 та Обслуговуючим кооперативом Житлово-будівельного товариства «Гарантія успіху» нежитлового приміщення №l, загальною площею 15.8 кв.м, розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150 850,00 грн. Тому підлягає стягнення на користь позивача компенсацію 1/2 частини з повернутої відповідачці суми в розмірі 53 590 грн., а саме - в розмірі 26795 гривень. Також правомірно визнати за позивачем 1/2 частину в порядку поділу спільного майна подружжя право вимоги передачі майнового права на нежитлове приміщення №1, загальною площею 15.8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150 850,00 грн. Оскільки усе перераховане майно є спільною сумісною власністю, оскільки вона набута за час перебування сторін у шлюбі, а тому підлягає поділу в рівних частках.

За встановлених обставин, суд вважає про обґрунтованість позовних вимог позивача,які підлягають задоволенню у повному обсязі.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.4, 5, 77, 81, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Обслуговуючий кооператив Житлово-будівельне товариство «Гарантія успіху», про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати автомобіль марки БМВ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1996 року випуску, спільною власністю подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 , компенсацію за 1/2 частини вартості автомобіля БМВ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1996 року випуску.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 , пайовиком за договором № 3-2П-1 від 03.10.2018 року укладений між відповідачкою та Обслуговуючим кооперативом Житлово-будівельного товариства «Гарантія успіху» нежитлового приміщення №l, загальною площею 15.8 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150 850,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 , компенсацію 1/2 частини з повернутої відповідачці суми в розмірі 53 590 грн., а саме в розмірі 26795 гривень, яка була отримана відповідачкою у вигляді залишку суми при розірванні договору №3-176 від 05.03.2018року і укладанні нового договору № 3-2П-1H від 03.10.2018 року між відповідачкою та Обслуговуючим кооперативом Житлово-будівельного товариства «Гарантія успіху» нежитлового приміщення №1, загальною площею 15,8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150 850,00 грн.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 , в порядку поділу спільного майна подружжя право вимоги передачі майнового права на нежитлове приміщення №1, загальною площею 15.8 кв.м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150 850,00 грн.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 , право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення № l, загальною площею 15.8 кв. м., розташоване в цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 150 850,00 грн. за договором № 3-2П-1Н від 03.10.2018 року укладену між відповідачкою та Обслуговуючим кооперативом Житлово-будівельного товариства «Гарантія успіху».

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 , судові витрати у розмірі 5985,40 грн.

Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково .

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після розгляду справи апеляційним судом і прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Бочаров А.І.