Справа № 932/1124/22
Провадження № 2/932/2439/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі - Скрипниченко К.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Орлов Олег Анатолійович, про розподіл спільно набутого майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

10.02.2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Орлов О.А., про розподіл спільно набутого майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просить визнати за нею право власності на частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці, площею 0,0472 га з кадастровим номером :02:035:0042, в тому числі на частки домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці, площею 0,0472 га з кадастровим номером :02:035:0042.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається у позовній заяві на те, що в 1968 році вона за власні кошти розпочала будівництво домоволодіння АДРЕСА_1 , в 1968 році були побудовані літня кухня, сарай, вбиральня, розпочато будівництво житлового будинку. 19.04.1975 року між нею та ОСОБА_3 був укладений шлюб, про що Красногвардійським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська було зроблено відповідний актовий запис № 329. Перебуваючи у шлюбі, вони разом з ОСОБА_3 закінчили будівництво житлового будинку в пос. АДРЕСА_2 . В 1976 році вона була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , з грудня 1980 року в будинку за вказаною адресою був прописаний ОСОБА_3 .

Домоволодіння АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку (літ.А-1) загальною площею 58,5 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., А1-1 прибудова, під А1-1 погріб, а2 прибудова, а3 ганок, Б-літня кухня, В-гараж, Г-сарай, Д-вбиральня, №1-8,1-споруди. Дозвільних документів на будівництво ні вона ні ОСОБА_3 не отримували, будівництво здійснювалось самовільно за власні кошти. На початку 2014 року ОСОБА_3 розпочав процедуру «узаконення» самовільно побудованого домоволодіння в цілому, для чого провів інвентаризацію домоволодіння; подав заяву до Дніпровської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованого житлового будинку, господарських будівель та споруд. Рішенням міської ради від 03.09.2014 року № 94/55 ОСОБА_3 було надано дозвіл на розробку відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованого житлового будинку АДРЕСА_1 . Рішенням міської ради від 15.11.2017 року № 221/26 ОСОБА_3 отримав у тимчасове користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню вказаного домоволодіння. Крім того, для отримання земельної ділянки у тимчасове користування згідно вимог діючого законодавства 22.09.2016 року ОСОБА_3 провів процедуру Державної реєстрації зазначеної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Позивач у позові вказує на те, що наприкінці 2019 року стан здоров`я ОСОБА_3 погіршився, він був вимушений призупинити процедуру «узаконення» через хворобу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, спадкоємцями першої черги після його смерті вважаються вона позивач як дружина померлого та їх син ОСОБА_2 . Протягом шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, жоден із спадкоємців з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 не звертався; вона та відповідач мешкали разом із спадкодавцем ОСОБА_3 за його життя за адресою АДРЕСА_1 , з заявами про відмову від спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 не звертались. 28.10,2021 року вона та відповідач звернулись до приватного нотаріуса Орлова О.А. з заявами про видачу спадщини після смерті чоловіка та батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за їх зверненнями була відкрита спадкова справа № 24/2021, відомості про відкриття спадкової справи були внесені до Спадкового реєстру за номером 68545708.

Як зазначила позивач у позові, спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , складалась з закінченого будівництвом, не введеного в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 ; право власності на житловий будинок по вказаній адресі не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Для внесення відомостей про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 30.11.2021 року вона позивач звернулась з заявою до ОСОБА_4 державного реєстратора Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, якою 24.11.2021 року до Державного реєстра речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності було внесено актуальну інформацію про об`єкт нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкта 020; Опис об`єкта житловий будинок (літ.А-1) загальною площею 58,5 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., А1-1 прибудова, під А1-1 погріб, а2 прибудова, а3 ганок, Б-літня кухня, В-гараж, Г-сарай, Д-вбиральня, №1-8,1-споруди; адреса АДРЕСА_1 ; підстава для державної реєстрації технічний паспорт серія та номер: 275/18, виданий 25.10.2018 року, виданий ФОП ОСОБА_5 ; Довідка серія та номер: 105/02-14, видана 24.11.2021 року ОСОБА_6 ; Акт есрія та номер: б/н, виданий 25.10.2018 року, видавник ОСОБА_5 ; підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 55 від 30.11.2021 року; форма власності приватна; розмір частки 1/1; власник ОСОБА_3 , особа померла.

Позивач вказує на те, що право валсності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 в цілому, між тим, вона вважає, що житловий будинок по вказаній адресі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки він побудований на спільні кошти сімейного бюджету подружжя ОСОБА_7 та під час перебування їх у шлюбі. 28.10.2021 року вона звернулась з заявою до приватного нотаріуса Орлова О.А. про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні житловому будинку АДРЕСА_1 . 25.01.2022 року вона отримала від приватного нотаріуса Орлова О.А. постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, що змусило її звернутися до суду із даним позовом. Вона зазначає, що спірний житловий будинок побудовано за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до 1976 року; житловий будинок побудовано під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі; не існує письмового документу, укладеного між нею та ОСОБА_3 про встановлення для вказаного житлового будинку режиму особистої власності одного з подружжя; тому вказаний житловий будинок є спільним майном подружжя; державна реєстрація права власності на житловий будинок була здійснена державним реєстратором Волос О.В. у відповідності до вимог закону.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2022 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної справи.

Ухвалою суду від 20.04.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі та визначено про проведення підготовчого засідання.

20.05.2022 року від відповідача ОСОБА_8 до суду надійшов Відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги позивача визнав та не заперечував проти їх задоволення.

Ухвалою суду від 29.06.2022 року за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Орлова О.А. належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 12.11.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У наданій суду заяві представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, справу розглянути його відсутності.

В наданій суду заяві відповідач позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення, просив справу розглянути його відсутності.

Третя особа надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши справу, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 19.04.1975 року між ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був укладений шлюб, про що Красногвардійським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська було зроблено відповідний актовий запис № 329 від 19.04.1975 року, що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_2 , батьками якого є: мати ОСОБА_1 , батько ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 18.11.1977 року Ленінським відділом РАГС м. Дніпропетровська.

Перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 закінчили будівництво житлового будинку в пос. АДРЕСА_2 .

В 1976 році ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , з грудня 1980 року в будинку за вказаною адресою був зареєстрований ОСОБА_3 .

Вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку (літ.А-1) загальною площею 58,5 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., А1-1 прибудова, під А1-1 погріб, а2 прибудова, а3 ганок, Б-літня кухня, В-гараж, Г-сарай, Д-вбиральня, №1-8,1-споруди, що підтверджується копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок станом на 25.10.2018 року.

Дозвільних документів на будівництво вказаного житлового будинку ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_3 у встановленому законом порядку не отримували, будівництво здійснювалось ними самовільно за власні кошти, в експлуатацію у встановленому законом порядку будинок не введено..

Відповідно до листа Комунального підприємства «Днпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 17.11.2021 року за № 15602, станом на 31.12.2012 року в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою АДРЕСА_1 відсутні відомості щодо реєстрації права власності на нерухоме майно. Інвентаризаціями, проведеними в 1978 році, в 2004 році згідно замовлення ОСОБА_3 проінвентаризовано: житловий будинок літ.А-1 (рік побудови 1975, загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м.) літня кухня літ.Б, літ.б, сарай літ.Г, убиральня літ.Д, погріб літ. Е, споруди № 1-8,1,ІІ та встановлено, що все домоволодіння підлягає введенню в експлуатацію, узаконенню, про що в матеріалах інвентаризаційної справи виставлено відповідні штампи.

На початку 2014 року ОСОБА_3 розпочав процедуру «узаконення» самовільно побудованого домоволодіння в цілому, для чого провів інвентаризацію домоволодіння; подав заяву до Дніпровської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованого житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Рішенням Дніпровської міської ради від 03.09.2014 року № 94/55 ОСОБА_3 було надано дозвіл на розробку відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованого житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровської міської ради VII скликання від 15.11.2017 року № 221/26 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_3 в оренду гр. ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) Затверджено проект землеустрою, розроблений ТОВ «БЮРО ОЦІНКМИ» щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0472 га (кадастровий номер :02:035:0042), по АДРЕСА_1 ; вирішено: зареєстровати право комунальної власності на земельну ділянку, площею 0,0472 га (кадастровий номер :02:035:0042), по АДРЕСА_1 за територіальною громадою м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради; затвердити умови передачі земельної ділянки, визначені під час погодження проекту землеустрою щодо її відведення, і передати земельну ділянку, площею 0,0472 га (кадастровий номер :02:035:0042), в оренду строком на два роки ОСОБА_3 по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 за рахунок земель, не переданих у власність або користування; встановити річну орендну плату за користування земельною ділянкою у розмірі 0,03% нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки. Цим рішенням, зокрема, зобов`язано ОСОБА_3 у тримісячний строк з моменту прийняття цього рішення укласти з міською радою в установленому законом порядку договір оренди землі; здійснити нотаріальне посвідчення договору та провести державну реєстрацію прав за цим договором відповідно до вимог чинного законодавства. У пункті 6.5. цього рішення зазначено про необхідність протягом строку користування, на який передається земельна ділянка, вирішити питання визнання права власності на самочинно збудований жилий будинок, господарські будівлі та споруди.

Відповідно до Витяґу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 19.02.2018 року № 114533561, зареєстровано речове право ОСОБА_3 на підставі договору оренди землі серія та номер:97, виданого 14.02.2018 року приватним нотаріусом Пустовим С.В., а саме строкове платне користування земельною ділянкою за вказаною адресою строком на два роки.

Крім того, для отримання земельної ділянки у тимчасове користування згідно вимог діючого законодавства 22.09.2016 року ОСОБА_3 провів процедуру Державної реєстрації зазначеної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. 22.09.2016 року на заяву ОСОБА_3 було видано Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-016.

Як зазначила у позові позивач, наприкінці 2019 року стан здоров`я ОСОБА_3 погіршився, він був вимушений призупинити процедуру «узаконення» через хворобу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 23.10.2020 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис № 1598.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_2 , які на час смерті ОСОБА_3 проживали з ним за однією адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстровані.

28.10.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Орлова О.А. з заявами про видачу спадщини після смерті чоловіка та батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за їх зверненнями була відкрита спадкова справа № 24/2021, відомості про відкриття спадкової справи були внесені до Спадкового реєстру за номером 68545708.

Відповідно до Довідки щодо встановлення кола спадкоємців від 24.11.2021 року, виданої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим О.А., відповідно до матеріалів спадкової справи № 24/2021 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцями померлого за законом є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Як вбачається з копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , наданої на ухвалу суду приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим О.А., з заявами про отримання спадщини після смерті ОСОБА_3 , до нотаріуса звернулися його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Як зазначила позивач у позові, спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , складалась з закінченого будівництвом, не введеного в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 ; право власності на житловий будинок по вказаній адресі не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Для внесення відомостей про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 30.11.2021 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до державного реєстратора Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Волос О.В., якою 24.11.2021 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності було внесено актуальну інформацію про об`єкт нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкта 020; Опис об`єкта житловий будинок (літ.А-1) загальною площею 58,5 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., А1-1 прибудова, під А1-1 погріб, а2 прибудова, а3 ганок, Б-літня кухня, В-гараж, Г-сарай, Д-вбиральня, №1-8,1-споруди; адреса АДРЕСА_1 ; підстава для державної реєстрації технічний паспорт серія та номер: 275/18, виданий 25.10.2018 року, виданий ФОП ОСОБА_5 ; Довідка серія та номер: 105/02-14, видана 24.11.2021 року ОСОБА_6 ; Акт серія та номер: б/н, виданий 25.10.2018 року, видавник ОСОБА_5 ; підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 55 від 30.11.2021 року; форма власності приватна; розмір частки 1/1; власник ОСОБА_3 , особа померла.

Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.11.2021 року, індексний номер витягу: 287526394.

Таким чином, вбачається, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано в цілому 24.11.2021 року за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважаючи, що житловий будинок по вказаній адресі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки він побудований на спільні кошти сімейного бюджету подружжя ОСОБА_7 та під час перебування їх у шлюбі, 28.10.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась з заявою до приватного нотаріуса Орлова О.А. про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні житловому будинку АДРЕСА_1 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.01.2022 року, виданою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим О.А. відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок під АДРЕСА_1 . Як зазначено у даній постанові нотаріуса, свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок не можуть бути видані у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подан документ, а саме: Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (індексний номер витягу: 287526394), вид. 30.11.2021 року ОСОБА_4 , державним реєстратором Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області житлового будинку АДРЕСА_1 за померлим ОСОБА_3 , що не відповідає вимогам законодавства.

У позові позивач зазначає, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина лише тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого з подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини і тому слід вважати, що розподілу між спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 підлягає частина домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки інша частина домоволодіння належить на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , а так як частки для спадкоємця є рівними, то слід визнати за нею право власності на 3/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці, площею 0,0472 га з кадастровим номером :02:035:0042, в тому числі на 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці, площею 0,0472 га з кадастровим номером :02:035:0042.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста

статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку

про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт

з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах: від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого

2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та інших.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі

№ 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2015 року справі № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15.

Статтею 22 Кодексу про шлюб України, в редакції на час побудови вказаного нерухомого майна, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 61 СК України, в редакції на час розгляду справи, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до положень ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Положеннями статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У даній цивільній справі позивач просить визнати за нею право власності на частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці, площею 0,0472 га з кадастровим номером :02:035:0042, в тому числі на частки домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці, площею 0,0472 га з кадастровим номером :02:035:0042.

Обгрунтовуючи позов, позивач, зокрема, зазначає, що спірний житловий будинок побудовано за її та ОСОБА_3 спільні кошти до 1976 року; житловий будинок побудовано під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі; не існує письмового документу, укладеного між нею та ОСОБА_3 про встановлення для вказаного житлового будинку режиму особистої власності одного з подружжя; тому вказаний житловий будинок є спільним майном подружжя; державна реєстрація права власності на житловий будинок за ОСОБА_3 була здійснена державним реєстратором Волос О.В. у відповідності до вимог закону. У позові позивач зазначає, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина лише тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого з подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. Позивач зазначає, що, таким чином, слід вважати, що розподілу між спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 підлягає частина домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки інша частина домоволодіння належить на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , а так як частки для спадкоємця є рівними, то слід визнати за нею право власності на 3/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці, площею 0,0472 га з кадастровим номером :02:035:0042, в тому числі на 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці, площею 0,0472 га з кадастровим номером :02:035:0042.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 127/5819/20, провадження №61-3962св21 (ЄДРСРУ № 97219060) від 27 травня 2021 року, при дослідженні питання щодо визнання право власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування Верховний суд вказує, що при вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Згідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини згідно до ст.1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.2 цієї статі часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

У відповідності до ст.1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Згідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно до ч.2 цієї статті - не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

У відповідності до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно до ч.2 цієї статті - якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

За загальним правилом статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України регулює питання набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва: право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Частиною третьою статті 331 ЦК України визначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Не набувають такого права і спадкоємці цих осіб.

Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 21.02.2005 №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.

Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності.

Таким чином, спадкоємець має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та підтверджується усталеною практикою Верховного Суду (справи №№ 334/4070/17 (61-10552св19), 552/2691/16-ц (61-12св17), 127/26186/16 (61-44319св18), 347/2273/17 (61-45856св18)).

Таким чином, самочинне будівництво не може входити до складу спадщини, а отже не підлягає легалізації через правову процедуру спадкування.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 288/1718/19 (ЄДРСРУ № 93302298).

Таким чином, в ході судового розгляду справи встановлено, що в розумінні ст. 376 ЦК України домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку (літ.А-1) загальною площею 58,5 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., А1-1 прибудова, під А1-1 погріб, а2 прибудова, а3 ганок, Б-літня кухня, В-гараж, Г-сарай, Д-вбиральня, №1-8,1-споруди,є самочинним будівництвом, оскільки воно збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, вказане домоволодіння не було прийнято в експлуатацію, за життя за ОСОБА_3 не було зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на вказане домоволодіння, Рішенням Дніпровської міської ради VII скликання від 15.11.2017 року № 221/26 ОСОБА_3 було передано в оренду земельну ділянку за вказаною адресою строком на два роки і на час звернення до суду з цим позовом зазначений строк оренди сплинув, протягом строку користування, на який передана була земельна ділянка в оренду, ОСОБА_3 не було вирішено питання визнання права власності на самочинно збудований жилий будинок, господарські будівлі та споруди, і доказів протилежного не надано.

Отже, з урахуванням викладених вище норм матеріального права, сталої та сформованої судової практики Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду вищевказане самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу та це самочинне будівництво не може входити до складу спадщини.

Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364 367 ЦК України. З указаного вбачається, що питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після введення самочинного будівництва до експлуатації та визнання права власності на них відповідно до закону…

Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями Великої Палати Верховного, викладеними у постановах: від 20 листопада 2019 року у справі № 344/8200/14-ц (провадження № 14-302цс19), від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).

Зважаючи на те, що до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності, спадкоємці ОСОБА_3 мають право звернутись до суду з позовом про визнання за ними майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини.

Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відповідно до якої, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання

тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

У позові позивач зазначає, що право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 24.11.2021 року державним реєстратором Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Волос О.В., і тому після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина лише тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого з подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини, тому за твердженням позивача, слід вважати, що розподілу між спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 підлягає частина домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки інша частина домоволодіння належить на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 . І відповідно, слід визнати за нею право власності на 3/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці, площею 0,0472 га з кадастровим номером :02:035:0042, в тому числі на 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 .

Разом з цим, вбачається, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідними будівлями та спорудами за ОСОБА_3 було зареєстровано державним реєстратором Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Волос О.В. 24.11.2021 року, тобто після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на час припинення цивільної правоздатності ОСОБА_3 , про що зазначено у ст. 25 ЦК України та що стало, зокрема, підставою для відмови приватним нотаріусом Орловим О.А. у видачі позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадкування на вказане нерухоме майно після смерті ОСОБА_3 , тому така реєстрація права власності є нікчемною.

Зі змісту вказаних позовних вимог вбачається, що позивач просить визнати за собою право власності як на 1/2 частину спірного домоволодіння, належну їй у спільному майні подружжя, та просить визнати за нею право власності на 1/4 частку домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як зазначено вище, спірне нерухоме майно - житловий будинок з будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом, побудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та без належно затвердженого проекту, не введено в експлуатацію, строк дії договору оренди земельної ділянки, яка була відведена під вже збудоване нерухоме майно, закінчився, тому підстави для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на частину цього майна як на частку одного з подружжя ОСОБА_7 , відсутні.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 , пред`явлені до ОСОБА_2 , про визнання за нею право власності на частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці, площею 0,0472 га з кадастровим номером :02:035:0042, в тому числі на частки домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; про визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці, площею 0,0472 га з кадастровим номером :02:035:0042, задоволенню не підлягають.

При цьому, суд зважує на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з вимогами ч ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259,265, 268, 352-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Орлов Олег Анатолійович, про розподіл спільно набутого майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом, - залишити без задоволення.

Витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня отримання копії рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення його повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева