МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/812/832/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Савіна О.І., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та повернення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та повернення коштів.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що отримавши в АТ КБ «ПриватБанк» дві картки: Картка «Універсальна»№ НОМЕР_1 (строк дії до 09/21) та Картка для виплат № НОМЕР_2 (строк дії до 01/23), є споживачем банківських послуг.

29 квітня 2020 року на її картку для виплат № НОМЕР_2 були зараховані кошти, а саме заробітна плата ГУНП у Харківській області в сумі 12447,96грн. Проте, кошти в зазначеній сумі вона не отримала, оскільки частина коштів була безпідставно списана, а саме: 922,39грн були автоматично списані для погашення простроченої заборгованості по карті № НОМЕР_3 , а кошти в сумі 3108,61грн були автоматично списані для погашення простроченої заборгованості по карті № НОМЕР_4 .

У відповіді банку від 19.05.2020 на її звернення щодо роз`яснення підстав списання коштів, банк послався на Договір про надання банківських послуг б/н від 27.08.2014 року.

Вважає такі посилання безпідставними та необґрунтованими, оскільки дійсно нею відповідно до Договору про надання банківських послуг № б/н від 27.08.2014 року була отримана банківська картка «Універсальна» № НОМЕР_1 зі строком дії до 08/21. Але заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 серпня 2019 року з ОСОБА_1 була стягнута заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.08.2014 року тільки в сумі 690,03грн та судовий збір в сумі 86,83грн. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Для повернення стягнутої суми вона звернулась до відповідача з заявою з проханням надати розрахунковий рахунок, на який можливо сплатити стягнуті кошти за вищезазначеним рішенням. В отриманій відповіді було зазначено, що заочне рішення не передбачає припинення правовідносин між сторонами укладеного і чинного Договору. При цьому відповідач так і не надав розрахунковий рахунок, на який можливо було б сплатити стягнуті кошти.

28 квітня 2020 року ОСОБА_1 знову звернулась до відповідача з заявою, в якій намагалась з`ясувати всі непорозуміння та все ж таки отримати розрахунковий рахунок, на який можливо було б сплатити кошти. Отримана відповідь була знову ж таки не обґрунтована.

Станом на 01 серпня 2021 року безпідставно списані кошти з картки для виплат № НОМЕР_2 в сумі (922,39грн.+3108,61грн.)=4301,00грн так і не повернуті, чим порушені її права як споживача банківських послуг, тому вона вимушена за захистом своїх порушених прав звернутись до суду.

Посилаючись на викладене, а також на Закон України «Про захист прав споживачів», просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списані кошти в сумі 4301 грн, а також судові витрати (витрати на правничу допомогу) в сумі 11000 грн.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані кошти в сумі 4301 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 11000 грн. 00 коп., а також стягнуто з Акціонерного товариства комерційний Банк «ПриватБанк» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн 00 коп.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що 27 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19.08.2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» тіло кредиту в розмірі 690,03 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказаним рішенням суду встановлено, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, але не містять підпису відповідачки, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27.08.2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Також в заочному рішенні суд, погоджуючись з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, дійшов висновку, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (27.08.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (17.04.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Також суд виходив з того, що згідно виписок про рух коштів по рахунку за договором від 27.08.2014 року станом на 29.04.2020 року з карти позивачки було автоматично списано гроші для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_5 у сумі 922,39 грн. (а. с. 39), а також для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_4 у сумі 3108,61 грн.(а. с. 5). Згідно зазначених виписок по рахунку в деталях операцій не зазначено операцій з ознакою оплата кредиту, оплата відсотків за користування кредитом. Тобто, списання проводилося банком примусово, та безпідставно, оскільки умовами договору оплата відсотків не передбачена, що встановлено рішенням суду. У виписці від 29.04.2020 року наявні відомості про перерахування на рахунок ОСОБА_2 заробітної плати. Добровільно кошти на погашення відсотків за кредитом позивачем не вносились, а списувалися баком примусово, що підтверджується деталями операцій по картковому рахунку, наявному в виписці.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що банком, при відсутності договірних кредитних відносин з відповідачкою та правових підстав, були безпідставно списані кошти з ОСОБА_1 в сумі 4031 грн., в якості погашення простроченої заборгованості по карті, які вона отримувала у якості заробітної плати.

Оскільки суд встановив своїм рішенням від 19.08.2019 року, що банк не мав правових підстав для нарахування та стягнення відсотків, пені та штрафів, то вимога про повернення безпідставно списаних банком коштів є такою, що відповідає ст. 1212 ЦК України, оскільки підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти відсутня і всі дії по примусовому списанню банком грошових коштів, належних позивачу на погашення відсотків за користування кредитом є незаконними і підлягають поверненню.

З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставне списання відповідачем коштів із карткового рахунку ОСОБА_1 в розмірі 4301 грн., що в силу положень статті 1073 ЦК України покладає на АТ КБ «ПриватБанк» обов`язок негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, тому, позовні вимоги ОСОБА_1 про повернення безпідставно списаних з карткового рахунку грошових коштів в сумі 4301 грн. підлягають задоволенню.

При вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача адвокатом Боклачем О.В. надано суду: договір №16 на надання юридичних послуг від 27.03.2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; квитанцію до прибуткового касового ордера №15 від 20.05.2022 року; акт виконаних робіт від 20.05.2023 року, який містить опис наданих послуг на загальну суму 15000 грн. (а.с. 17-18, 151, 152). Отже, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справі становить 15000,00 грн., що підтверджується вищезазначеними доказами.

Однак у позовній заяві позивач просить стягнути судові витрати у сумі 11000 грн., що також підтверджується договором №16 на надання юридичних послуг від 27.03.2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 17-18).

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України та принцип диспозитивності цивільного процесу, не виходячи за межі заявлених позовних вимог суд першої інстанції вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 11000,00 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд безпідставно послався як на підставу для стягнення коштів на ст. 1212 ЦК України, оскільки зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених нормами Цивільного кодексу України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Зазначені висновки про застосування норм статті 1212 ЦК України висловлені Верховним Судом України у постанові N 6-2978цс15 від 23 березня 2016 року та згідно зі ст. 360-7 ЦПК України 2004 були обов`язковими для судів.

Отже, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону. або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Враховуючи, що позивачка користувалася коштами на підставі укладеного договору, говорити про безпідставність набуття коштів взагалі є неприпустимим.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то апелянт вказує, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи правову позиція висловлену у постанові Верховного суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, а також те, що понесення позивачкою витрат на правничу допомогу в розмірі 11000 грн. не підтверджується жодним належним та допустимим доказом, апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто витрати на правову допомогу в розмірі 11000 грн.

Учасники судового процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Перевіряючи правильність висновків суду щодо вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (див. постанови від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц та від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц).

Згідно положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як убачається зі змісту позовної заяви, з якою позивачка звернулася до суду, вона просила стягнути безпідставно стягнуті кошти з її рахунка в сумі 4301грн, посилаючись в обґрунтування своїх позовних вимог на ч.1 ст. 1066 та ст. 1073 ЦК України, п. 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а також на безпідставність посилання відповідача на Договір про надання банківських послуг № б/н від 27.08.2014р., як на підставу для списання коштів з її рахунку.

Тобто, позивачкою було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який вона просить суд застосувати до відповідача), а також викладені обставини, якими вона обґрунтовував свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі ст. 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивачки.

Згідно ч.1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частини 1 статті 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Відповідно до приписів статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Згідно з пунктом 7.1.2 статті 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Зокрема, банком на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України відкривається поточний рахунок. Вказаний рахунок фізичної особи для власних потреб, на якій можуть зараховуватися будь-які кошти, а не тільки кошти цільового призначення.

Відповідно до ч.2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно ч.1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.

Відповідно до пунктів 1.4, 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління Національного Банку України № 22 від 21.01.2004 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), власник рахунку в банку - особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому. Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Судом першої інстанцій встановлено, що банк не є набувачем коштів заробітної плати ОСОБА_1 , яка була зарахована на її карту для виплат № НОМЕР_2 у розмірі 12447,06грн, які в свою чергу, є власністю позивачки, а лише вчиняє дії по обслуговуванню рахунку позивачки.

Главами 5, 12 Інструкції передбачено, що стягувачами, що мають право ініціювати списання коштів з рахунків клієнтів без їх відома, є органи державної виконавчої служби (на підставі виконавчих документів, установлених законами України) та органи державної податкової служби (щодо стягнення податкового боргу, простроченої заборгованості суб`єкта.

Згідно з п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) списання договірне - це списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (ст. 1073 ЦК України)..

Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про надання банківських послуг № б/н шляхом підписання анкети-заяви.

АТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за зазначеним договором станом на 31 березня 2019р. у розмірі 15259,70грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту - 690.03 грн.; нарахованої пені за прострочене зобов`язання - 10 555.11 грн.; нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу від 100 грн. - 2 811.72 грн.; а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500.00 грн. - штраф (фіксована частина); 702.84 грн. - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19.08.2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту в розмірі 690,03 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказаним рішенням суду встановлено, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, але не містять підпису ОСОБА_1 , не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27.08.2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Також суд в заочному рішенні встановив, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті банку (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (27.08.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (17.04.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже, зазначеним заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19.08.2019 року встановлено відсутність обов`язку позивачки сплачувати банку пеню за договором про надання банківських послуг № б/н від 27 серпня 2014 року, а отже у банку були відсутні підстави для списання пені з рахунків позивачки як клієнта банку без її відома за даним рішенням чи виконавчим документом, виданим на його виконання.

Як убачається з виписки про рух коштів по рахунку, банк після винесення судом заочного рішення продовжив нарахування пені та процентів відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, у зв`язку з чим на рахунку позивачки станом на 29 квітня 2020р. банком обліковувалась заборгованість по договору про надання банківських послуг № б/н від 27 серпня 2014 року у розмірі 21438,22грн.

Як на підставу для нарахування пені та процентів відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а також договірне списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, банк посилається на умови договору про надання банківських послуг № б/н від 27 серпня 2014 року, продовжуючи наполягати на тому, що він складається з анкети-заяви ОСОБА_1 від 27 серпня 2014 року, а також Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/.

Проте, надана суду анкета-заява ОСОБА_1 від 27 серпня 2014 року не містить в собі умов, які надають банку право списувати кошти з поточних рахунків позичальника у разі настання строків платежів, передбачених умовами договору. Таке право передбачене Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, які як правильно встановлено заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19.08.2019 року не є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг № б/н від 27 серпня 2014 року, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно виписок про рух коштів по рахунку з карти позивачки було автоматично списано гроші для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_5 у сумі 922,39 грн., а також для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_4 у сумі 3108,61 грн.

Відповідно до відзиву на позовну заяву, відповідач стверджував, що списання коштів з картки ОСОБА_1 проводилось в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27.08.2014р. (а. с.36 зворот).

Згідно виписки про рух коштів по рахунку від 29.04.2020 року кошти у сумі 12477,96грн перераховані на рахунок ОСОБА_2 як заробітна плата. Добровільно кошти на погашення заборгованості за кредитним договором від 27.08.2014р. позивачкою не вносились, а списувалися баком примусово, що підтверджується деталями операцій по картковому рахунку, наявному в виписці.

Отже, оскільки умовами укладеного між сторонами договору від 27.08.2014р. не передбачено право банку списувати кошти з поточних рахунків позичальника у разі настання строків платежів, відсутні правові підстави вважати, що відбулося договірне списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснювалося банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

Встановивши дані обставини, суд хоча і дійшов правильного висновку про безпідставне списання коштів з картки ОСОБА_1 в сумі 4031 грн., в якості погашення простроченої заборгованості, проте помилково вважав, що оскільки суд заочним рішенням від 19.08.2019 року встановив, що банк не мав правових підстав для нарахування та стягнення відсотків, пені та штрафів, то вимога про повернення безпідставно списаних банком коштів є такою, що відповідає ст. 1212 ЦК України, оскільки підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти відсутня.

При цьому, судом не була дана належна правова оцінка як позовним вимогам, з якими позивачка звернулася до судуі в яких вона не посилалася як на підставу для стягнення безпідставно списаних з її картки коштів на ст. 1212 ЦК України, так і положенням ст. 1212 ЦК України.

Так, ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимогах закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальне правило частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 у справі № 6-2978цс15, постанові Верховного Суду від 11.05.18р. у справі № 915/630/17).

Матеріалами справи встановлено, що між позивачкою та банком існують договірні відносини, а також наявність спеціального способу захисту прав позивачки, зазначеного в тексті даної постанови, що виключає можливість вирішення спору між сторонами у даній справі з застосуванням ст. 1212 ЦК України.

Посилання суду на правові висновки, викладені в постановах КГС ВС від 06 березня 2019 у справі №910/1531/18 та від 28 січня 2020р. у справі № 910/16664/18, є безпідставним, так як обставини цих справах не є аналогічними з обставинами у даній справі.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про безпідставність застосування при вирішення спору у даній справі судом положень ст. 1212 ЦК України, що свідчить про те, що оскаржене рішення суду першої інстанції частково ухвалене без додержання норм матеріального права.

Встановивши безпідставність списання коштів з рахунку позивачки за наведених в тексті постанови обставин, суд першої інстанції мав задовольнити позов ОСОБА_1 з наведених у постанові апеляційного суду підстав, а не з підстав, зазначених судом в тексті рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції, виклавши його мотивувальну частину щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки безпідставно списаних коштів з рахунку у сумі 4301грн. у редакції цієї постанови.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо правомірності стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 зазначеної норми права встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Згідно змісту позовної заяви, позивачка зазначила в ній, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, які вона понесла складає 11000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача на підставі договору про надання юридичних послуг № 16 від 27 березня 2020 року здійснював адвокат Боклач О.В. в п.4 якого зазначено про те, що сторони дійшли згоди, що за надання правничої допомоги замовник сплачує виконавцю гонорар у сумі 11000грн. і відшкодовує фактичні витрати, понесені виконавцем, пов`язані з виконанням доручення. Підтвердженням оплати є квитанція або інший документ, що підтверджує факт оплати гонорару і понесені витрати.

В п. 2 договору сторони визначили процесуальні дії, які виконавець повинен виконати від імені замовника, в тому числі надавати усні та письмові консультації, правові висновки, довідки з правових питань, які виникають в діяльності замовника, подавати запити, вимоги, прохання, позовні заяви, процесуальні документи, клопотання, скарги, заяви в усі установи, підприємства та організації незалежно від форми власності та підпорядкування з усіх питань та одержувати відповіді, оскаржувати рішення та дії правоохоронних органів, організовувати і вести претензійно-позовну роботу, тощо.

При подачі позову позивачем було надано суду договір про надання юридичних послуг № 16 від 27 березня 2020 року. В подальшому був наданий акт виконаних робіт від 20.05.2022р., в якому зазначено перелік наданих юридичних послуг згідно договору, а саме первинна консультація 2год. вартістю 1500грн., аналітика судової практики 2год. вартістю 1500грн., складання заяв на досудове врегулювання питання 4год. вартістю 4000грн., вторинна консультація 2год. вартістю 1500грн., складання позовної заяви 4год. вартістю 4000грн., супровід розгляду справи та складання заяв 3год. вартістю 2500грн. та докази сплати позивачкою адвокату на підставі зазначеного договору про надання правової допомоги 1500грн.

Згідно з положенням п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів, вважає необхідним зауважити також наступне.

За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення представництва є договір. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно ст. 1 даного Закону, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту зазначений Закон визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Слід зауважити, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми права слідує, що гонорар може встановлюватися у формі як фіксованого розміру, так і погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Отже, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом слід зазначити, що за положенням частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Пункт 1 частини третьої цієї статті визначає верховенство права однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Зміст вказаного принципу неодноразово і досить детально аналізував Конституційний Суд України. Так, зокрема, в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 Рішення від 02.11.2004 № 15-рп/2004 ним акцентувалася увага на тому, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Так, частина третя статті 137 ЦПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022р. у справі № 922/1964/21 зробила висновок, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що частина третя статті 126 ГПК України (ст. 137 ЦПК України) конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Не передбачено ст. 137 ЦПК України і те, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем було надано суду копію договору про надання юридичних послуг № 16 від 27 березня 2020 року, укладеного між позивачкою та адвокатом Боклач О.В., в тексті якого зазначено конкретний склад дій, який адвокат повинен виконати, умови, за яких настає у клієнта обов`язок оплати наданих послуг, а також фіксована сума гонорару за здійснення правничої допомоги у розмірі 11000грн.. Надано суду також акт виконаних робіт від 20.05.2022р., в якому зазначено перелік наданих юридичних послуг згідно договору, а саме первинна консультація 2год. вартістю 1500грн., аналітика судової практики 2год. вартістю 1500грн., складання заяв на досудове врегулювання питання 4год. вартістю 4000грн., вторинна консультація 2год. вартістю 1500грн., складання позовної заяви 4год. вартістю 4000грн., супровід розгляду справи та складання заяв 3год. вартістю 2500грн. та докази сплати позивачкою адвокату на підставі зазначеного договору про надання правової допомоги 15000грн.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що адвокатом були виготовлені та знаходяться в матеріалах справи позовна заява та додані до неї копії доказів згідно додатків (13шт.). Також в матеріалах справи знаходиться заяви на досудове врегулювання, 5 заяв про розгляд справи у відсутності адвоката та позивачки. Особистої участі у судових засіданнях адвокат Боклач О.В. не приймав.

Колегія суддів враховує, що виходячи із конкретних обставин справи, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту та визначає конкретний вид документів, які необхідно скласти та подати до суду для захисту інтересів свого клієнта.

Слід зазначити, що п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката Боклач О.В. колегією суддів враховується як пов`язаність їх з розглядом справи, так і те, що особистої участі у судових засіданнях адвокат Боклач О.В. не приймав.

Враховуючи заперечення відповідача щодо співмірності витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає необхідним констатувати

неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову (4301грн.), обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, а також не прийняття участі особистої участі у судових засіданнях адвокатом Боклач О.В.

За такого, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, критерію значимості справи для позивачки, колегія суддів вважає необхідним зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивачки 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі в їх сукупності, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу також змінити, зменшивши суму стягнутих з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу з 11000 грн. до 5000 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 червня 2023 року, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно списаних коштів у сумі 4310грн. змінити в частині правового обґрунтування, виклавши його в редакції цієї постанови.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 червня 2023 року, в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшивши стягнуту з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму понесених витрат на професійну правничу допомогу з 11000 грн до 5000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 27 вересня 2023 року.