Дата документу 19.09.2023 Справа № 314/2769/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2769/20
Провадження №22-ц/807/1589/23
Головуючий в 1-й інстанції Кіяшко В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарСмокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 травня 2023 року, ухвалене у м. Вільнянськ (повний текст рішення складено 07 червня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування наказів, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування наказів. В обґрунтування позову позивач вказує, що вона майже впродовж всього свого життя проживає селі Широке (Уральське) Вільнянського району Запорізької області (на території Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області). 13.07.2000 позивач отримала державний акт на право постійного користування землею на земельну ділянку площею 10,0 га, розташовану на території Максимівської сільської ради, з цільовим призначення - ведення сільського господарства. 17.01.2020 позивач звернулася до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області із заявою надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 2,00 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. До своєї заяви позивач додала копію свого паспорту та РНОКПП, графічний матеріал. Разом з тим, по спливу місяця, відведеного чинним законодавством на прийняття Управлінням рішення щодо надання дозволу на розробку технічної документації, жодного листа-відповіді позивач так і не отримала. Тоді 16.03.2020 за проханням позивача та неодноразовим зверненням до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, був наданий наказ № 8-1317/15-20-СГ від 20.02.2020, яким було відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з підстав: «подані документи не відповідають ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України». Вважаючи, вищевказану відмову в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення незаконною, позивач звернулася з позовною заявою до Запорізького окружного адміністративного суду. Проте, на початку квітня 2020 року, під час здійснення розгляду судом справи, позивач побачила в Публічній кадастровій карті України, що земельній ділянці, якою вона користуюся протягом 20 років, та бажає отримати у власність, присвоєний кадастровий номер :01:003:0087. Через декілька тижнів позивач на сайті Публічної кадастрової карти України побачила, що вищевказаній земельній ділянці змінено тип власності. Тобто раніше було зазначено, що дана земельна ділянка перебуває в державній власності, а тепер в приватній. Запорізький окружний адміністративний суд виніс ухвалу про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та роз`яснив позивачу, що через набуття права власності на земельну ділянку іншою особою, вона має звернутися в порядку цивільного провадження (справа № 280/2311/20). Як виявилось, 06.02.2020 ГУ Держгеокадастр у Запорізькій області видав ОСОБА_2 наказ № 8- 953/15-20-СГ про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. 01.04.2020 ГУ Держгеокадастр у Запорізькій області затвердив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства на території Макимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області за межами населеного пункту та передав у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер :01:003:0087) для ведення особистого селянського господарства на території Макимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області за межами населеного пункту. При цьому позивач зазначає, що вона звернулася до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області із заявою 17.01.2020, а ОСОБА_2 - 27.01.2020, тобто пізніше за позивача. ОСОБА_1 як і ОСОБА_2 , до своєї заяви долучила скриншот Публічної кадастрової карти України із зображенням бажаної земельної ділянки. Проте заява позивача розглядалася посадовими особами ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області більше місяця, а сам наказ вручений аж 16.03.2020, натомість заява ОСОБА_2 розглядалася тиждень. При цьому за ідентичних документів позивач отримала від ГУ Держгсокаластру у Запорізькій області відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, а ОСОБА_2 - дозвіл на розроблення проекту землеустрою. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що наказ про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_2 від 06.02.2020 та наказ про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність від 01.04.2020 прийнято всупереч порядку черговості та з порушенням рівності перед законом, визначеним ст. 24 Конституції України та не відповідає критеріям, встановленим статтею 2 КАС України, а саме без дотримання принципу рівності не перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, а тому підлягає скасуванню.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 травня 2023 року, у задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування наказів відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не надано обґрунтувань щодо законності надання переваги у розгляді заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку землеустрою, яка була подана пізніше за часом, над розглядом заяви позивачки. Відмовляючи позивачці у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою ГУ Держгеокадастру порушило чинне законодавство, оскільки вказана відмова є необґрунтованою і немотивованою.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Зіменко О.В., представник відповідача ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням голови Вільнянської районної державної адміністрації від 20.04.2007 №271 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність та в оренду із земель СФГ «Надія»: передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 7.6914 га; надано в оренду земельну ділянку площею 2.3086 га на 10 років; пунктом 7 вказаного розпорядження визнано таким, що втратив чинність державний акт на право постійного користування землею № 012407 виданий ОСОБА_1 для ведення сільського господарства на території Максимівської сільської ради.

У преамбулі вказаного розпорядження зазначено про те, що підставою його видання, стала заява голови СФГ «Надія» Кот Н.В. від 31.10.2006 №448.

Після скасування державного акту на право постійного користування землею на земельну ділянку площею 10,0га ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до Вільнянської РДА про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою на спірну земельну ділянку. У розпорядженні голови Вільнянської РДА від 21.01.2008 №44 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність на території Максимівської сільської ради» громадянам за списком: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , надано відповідний дозвіл стосовно земельних ділянок площею 1.1543 га кожному.

Таким чином з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась з заявою щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки не 17.01.2020р. (а.с. 19), а 21.01.2008 (а.с. 23, о.с. 24).

На виконання вказаного розпорядження від 21.01.2008 року №44, позивачем не надано, станом на час розгляду справи у суді, розроблений затверджений у встановленому законом порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1.1543 га на території Максимівської сільської ради, щодо підтвердження факту законного користування землею.

Наказом Головного управління Держгеокадатсру у Запорізькій області від 20.02.2020 №8-1317/15-20 СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» громадянці ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність розташованої на території Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2.0000 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з таких підстав: подані документи не відповідають ч.6 ст.118 Земельного кодексу України.

Відмовляючи ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області зазначило в якості підстави невідповідність поданих документів ч.6 ст.118 Земельного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з 2008 по 2020р.р. позивач мала змогу реалізувати своє право відповідно до розпорядження від 21.01.2008 № 44. ОСОБА_1 починаючи із 21.01.2008 року мала рівні права із відповідачем ОСОБА_2 , розробити проект землеустрою з відведення земельної ділянки у власність, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, що отримує право власності або користування на ділянку, тому відсутні підстави вважати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Наявність як рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і самого проекту технічної документації земельних ділянок, які заявник бажає отримати у користування чи у власність, не є обставинами, з якими закон пов`язує набуття права на земельну ділянку, а є лише вчинення дій у майбутньому щодо затвердження землевпорядної документації для подальшої передачі у власність. Розробка проекту землеустрою не резервує певну земельну ділянку за особою, яка замовила такий проект. Оскільки позивач, не оформив речові права на земельну ділянку, відповідно у позивача не виникло право користуватись земельною ділянкою.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи із наступного.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У пункті «в» частини третьої статті 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118 та 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статті 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 505/349/22 (провадження № 61-11706св22) зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) вказано, що «обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони. Так, може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проєкту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою та затверджує цей проєкт щодо іншої особи. З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проєкт та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду. Виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо виходячи з конкретних обставин справи. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки в оренду зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки суду апеляційної інстанції порушують права ОСОБА_1 на захист його законного інтересу щодо оформлення права оренди на спірну земельну ділянку, яке залежить від правомірної поведінки уповноваженого державного органу. Судам при вирішенні аналогічних спорів слід враховувати, що подати позов до суду про захист свого законного інтересу може будь яка особа, яка звернулася до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки в оренду, залежно від істотних ознак кожної конкретної правової ситуації (зокрема, від добросовісності поведінки усіх зацікавлених осіб, обізнаності їх про інтереси інших осіб щодо цієї земельної ділянки тощо). Розробка проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження хоча й здійснюється заявником з метою отримання земельної ділянки в користування, однак вчиняється саме в інтересах територіальної громади чи держави з метою формування такої земельної ділянки. Тому в разі неотримання в користування такої земельної ділянки особа, яка понесла витрати на розробку та погодження проєкту землеустрою, за умови формування земельної ділянки, може претендувати на відшкодування здійснених витрат. Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вважає, що неконкурентне надання землі у користування за наявності двох або більше бажаючих не відповідає зазначеним принципам. Зокрема, не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка раніше за інших дізналася про існування вільної земельної ділянки і звернулася з відповідною заявою. Крім того, такий підхід стимулює використання інсайдерської інформації, що є одним із проявів корупції, а тому є неприпустимим. Тим більше не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка пізніше за інших звернулася з відповідною заявою, але якій тим не менше надано перевагу. Такий підхід може створювати підґрунтя для розвитку корупції»».

У справі, що переглядається, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу безоплатної передачі із земель державної власності Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,0000 га (кадастровий номер :01:003:0087) для ведення особистого селянського господарства, чим, на думку позивачки порушено її право на набуття вказаної земельної ділянки у власність, оскільки остання користується цієї земельною ділянкою з 2007 року.

Установивши, що ОСОБА_1 не довела, що наданням ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки порушуються її права чи інтереси, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

21.01.2008 Вільнянська РДА видала позивачу розпорядження № 44 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність на території Максимівської сільської ради», таким чином з 2008 по 2020р.р. позивач мала змогу реалізувати своє право щодо отримання у власність спірної земельної ділянки, між тим свідомо зволікала з розробкою проекту землеустрою та поданням його на затвердження, і таку поведінку вочевидь не можна визнати добросовісною. Крім того, такі обставини не можуть бути перешкодою для реалізації права набуття у власність такої земельної ділянки іншою особою.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 21 вересня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О. З. Поляков