Справа №155/1294/23
Провадження №2/155/370/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2023 м. Горохів

Горохівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Сметани В.М.,

при секретарі судових засідань Воронюк Н.М.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

УСТАНОВИВ:

Представник позивача, звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості.

Свій позов обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 передав грошові кошти ОСОБА_2 в розмірі 8770,00 доларів США, на умовах строковості та зворотності, які повинен був повернути до 09 вересня 2021 року, що підтверджується договором позикою у формі розписки.

Крім того, у зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань, відповідач зобов`язаний сплатити проценти за користування коштами в розмірі облікової ставки НБУ, а також 3 % річних.

З огляду на викладене, просить стягнути з відповідача кошти в сумі 12509,72 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 457462, 95 грн., яка складається з основного боргу в сумі 8770 доларів США, 509,62 доларів США три проценти річних від простроченої суми та 3230,12 доларів США процентів за користування грошовими коштами, а також понесені усі судові витрати.

Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 24 серпня 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в ньому, просив його задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову. Відповідач вказував, що розписку про отримання коштів він писав особисто, підпис на ній належить йому, однак фактично кошти не отримував. Розписка ним писалась на вимогу позивача у зв`язку з необхідністю відшкодувати шкоду задану ДТП.

Крім того, представник відповідача заперечував щодо стягнення відсотків за користування коштами в розмірі облікової ставки НБУ, оскільки такі положення Закону можуть застосовуватись лише до зобов`язань у національній валюті, також вказував, що не підлягає до задоволення вимога позивача, щодо стягнення 3% річних в період воєнного стану, оскільки згідно прикінцевих положень ЦП України такі штрафні санкції підлягають списанню.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту розписки від 09 вересня 2020 року вбачається: «Я ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_1 проживаючи за адресою Волинська область, місто Горохів, взяв у борг 8770 доларів США (вісім тисяч сімсот сімдесят) у гр. ОСОБА_4 . Зобов`язуюсь повернути дані кошти до 09 вересня 2021 року» (а.с.8).

Пред`являючи даний позов, позивач зазначив, що у визначений договором строк ОСОБА_2 борг не повернув, що зумовлює необхідність захисту його порушених прав.

Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення заборгованості за договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

В судовому засіданні судом було досліджено оригінал вищезазначеної боргової розписки, яка наявна в позивача. Оглянувши оригінал розписки, відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що дана розписка написана ним. Однак, суду повідомив, що реально кошти він не отримував, вказану розписку написав, оскільки працював у позивача водієм на вантажному автомобілі і потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, завдавши збитків позивачу.

Зі змісту ст.76 ЦПК України слідує, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем та його представником не надано суду жодних доказів які б підтверджували надані ними пояснення щодо фактичного не отримання в борг коштів від позивача.

Статтею 202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з вимогами ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

Крім того, частиною 1 статті 1049 ЦК України, встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України, кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Суд встановив, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача. Наведене підтверджує, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договором позики, позичені гроші не повернув.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 своїх грошових зобов`язань у встановлений строк не виконав, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу розписки, а тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що на підставі боргового документу від 09 вересня 2020 року між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику в сумі 8770 доларів США не повернуті, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Щодо відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц).

З огляду на те що відповідач порушив грошове зобов`язання з повернення заборгованості за договором позики, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Частиною 2 статті 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У своєму позові позивач просить стягнути з відповідача 3% річних, суму інфляційних втрат, які нараховані за період з дати виникнення прострочення виконання зобов`язань та по дату пред`явлення даного позову, а саме в період прострочення з 10 вересня 2021 року по 17 серпня 2023 року на суму заборгованості 8770 доларів США.

Однак, вищевказані розрахунки, які проведені стороною позивача та взяті за основу при заявлені позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань суд до відкидає з огляду на наступне.

Відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX, який набув чинності 17 березня 2022 року та відповідно до якого розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 18 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).».

Із наведеного слідує, що нараховані позивачем штрафні санкції за Договорами позики від 09 вересня 2020 року в період з 24 лютого 2022 року до 17 серпня 2023 року, у відповідності до вищевказаних вимог закону підлягають списанню.

Тобто, три проценти, які позивач просить стягнути з відповідача за невиконання ним своїх зобов`язань по договору позики від 09 вересня 2020 року (строк повернення коштів був встановлений сторонами правочину до 09 вересня 2021 року), що були нараховані позикодавцем за період з 24 лютого 2022 року до 17 серпня 2023 року, підлягають списанню, а тому позовні вимоги в даній частині є безпідставними.

У свою чергу, три процента, які позивач просить стягнути за невиконання відповідачем своїх зобов`язань по договору позики від 09 вересня 2020 року (строк повернення коштів був встановлений сторонами правочину до 09 вересня 2021 року), підлягають задоволення в період прострочення повернення суми боргу за період з 10 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року виходячи з наступного розрахунку: (167 днів) сума основного боргу 8770,00 доларів США (8770 х 167 х 3 : 100 : 365 = 120,38 доларів США).

Щодо стягнення з відповідача проценти за користування грошовими коштами за ст. 1048 ЦК України, суд зазначає наступне.

Предметом спірного договору позики є іноземна валюта долари США та розмір одержання процентів, інфляційних втрат його умовами не передбачено.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч.2 ст.1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-36цс14.

Однак, ч.1 ст.1048 ЦК України, передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За змістом ст.1 ЗУ «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року (далі Закон N 679-XIV) облікова ставка НБУ один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (ст. 2 Закону №679-XIV).

Пунктом 1 частиною 1 статтею 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до ст.27 Закону №679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною 2 статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Положенням про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 21 квітня 2016 року №277 (далі Положення N 277, чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку. Облікова ставка встановлюється на основі комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку, підготовленого Національним банком. Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку України на засіданні з питань монетарної політики на підставі пропозицій Департаменту монетарної політики та економічного аналізу після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-2667цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

Враховуючи, що ч.1 ст.1048 ЦК України, визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити ч.ч. 1,3 ст.1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №14-318цс18, від 20 липня 2022 року у справі №757/27034/19-ц.

Тому правових підстав для стягнення відсотків на підставі ст.1048 ЦК України за розпискою від 09 вересня 2020 року у суду немає.

Зазначене узгоджується з правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

Враховуючи, вище зазначене, не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення процентів за користування грошовими коштами за ст.1048 ЦК України в розмірі 3230,12 доларів США.

Щодо витрат на професійну правничу допомог суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Оскільки представником позивача заявлене відповідне клопотання до закінчення розгляду справи по суті, суд при ухваленні рішення не вирішує питання про стягнення витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 3250,32 гривень.

Керуючись ст.ст.202, 207, 526, 545, 625, 1046, 1047, 1049, 1053 ЦК України, ст.ст.2, 12, 13, 137, 141, 223, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 8770 доларів США, 3% річних в розмірі 120,38 доларів США, в всього 8890 (вісім тисяч вісімсот дев`яносто) доларів 38 центів США, що еквівалентно 325032 (триста двадцять п`ять тисяч тридцять дві) гривні 29 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 3250 (три тисячі двісті п`ятдесят ) гривень 32 копійки судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони по справі є:

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Дата складання повного тексту рішення 28 вересня 2023 року.

Суддя Горохівського районного суду

Волинської області В.М. Сметана