Справа № 759/1361/23
Провадження № 2/369/4588/23
РІШЕННЯ

Іменем України

27.09.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу № 759/1361/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

23.01.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу за договором позики грошових коштів від 03.06.2008 року у розмірі 859160,00 гривень, суму інфляційного збільшення за весь період прострочення виконання зобов`язання за договором позики грошових коштів від 03.06.2008 року у розмірі 591413,07 гривень та проценти за договором позики грошових коштів від 03.06.2008 року у розмірі 46613,67 гривень.

В обґрунтування позову позивач вказав, що 03.06.2008 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів.

Відповідно до умов договору позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 194000,00 гривень, а відповідач в свою чергу зобов`язався повернути таку ж суму коштів з нарахуванням 24 % річних.

Відповідно до абз. 2 п. 1 договору, позичена відповідачу сума на момент укладення договору була еквівалентом 40000,00 доларів США. Кошти було передано до підписання договору.

Відповідно до п. 3 договору, відповідач зобов`язався повернути передану йому суму коштів разом з процентами до 03.06.2009 року.

Натомість відповідач порушив умови договору та повернув лише частину суми у розмірі 16500,00 доларів США.

06.06.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче провадження у справі.

26.06.2023 року відповідачем через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому останні й зазначив, що просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

17.07.2023 року позивач через канцелярію суду зареєстрував відповідь на відзив, в якому просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

15.08.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті.

27.09.2023 року позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

27.09.2023 року представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував.

Судом на стадії вступних слів оголошено перерву у розгляді справи до 17 год. 00 хв.

27.09.2023 року від позивача та представника відповідача через канцелярію суду надійшли клопотання про здійснення розгляду справи у їх відсутності, які задоволено судом.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 03.06.2008 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів.

Відповідно до умов договору позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 194000,00 гривень, а відповідач в свою чергу зобов`язався повернути таку ж суму коштів з нарахуванням 24 % річних.

Відповідно до абз. 2 п. 1 договору, позичена відповідачу сума на момент укладення договору була еквівалентом 40000,00 доларів США. Кошти було передано до підписання договору.

Відповідно до п. 3 договору, відповідач зобов`язався повернути передану йому суму коштів разом з процентами до 03.06.2009 року.

ОСОБА_3 повертав позичені грошові кошти за таким графіком:

15.09.2008 року повернуто 2 500 доларів США = 12 130 грн. (курс НБУ 485,200 грн. за 100 доларів США);

16.12.2008 року повернуто 2 300 доларів США = 17 603 грн. 74 коп. (курс НБУ 765,380 грн. за 100 доларів США);

26.03.2009 року повернуто 2 000 доларів США = 15 400 грн. (курс НБУ 770,000 грн. за 100 доларів США);

14.05.2009 року повернуто 2 500 доларів США = 19 063 грн. (курс НБУ 762,520 грн. за 100 доларів США);

29.12.2009 року повернуто 2 500 доларів США = 19 912 грн. 50 коп. (курс НБУ 796,500 грн. за 100 доларів США);

02.02.2010 року повернуто 3 000 доларів США = 23 997 грн. 90 коп. (курс НБУ 799,930 грн. за 100 доларів США);

06.08.2010 року повернуто 1 500 доларів США = 11 836 грн. 35 коп. (курс НБУ 789,090 грн. за 100 доларів США).

Сторони визнають те, що ОСОБА_3 було повернуто ОСОБА_1 за договором позики грошова сума, еквівалентна 16 300 доларів США = 119 943 грн. 49 коп. + ( 200 доларів США по курсу 8 1 600 грн. ) = 121 543 грн. 49 коп.

Таким чином, не погашена сума боргу становить 72 456 грн. 51 коп. ( 194 000 - 121 543 грн. 49 коп. )

Суд вважає за необхідне зауважити, що в договорі позики грошових коштів в п. 1 та п. 2 чітко зазначено про те, що ОСОБА_3 отримав в борг саме грошові кошти у сумі 194 000 грн. Еквівалент суми позики в доларах США вказано в даному договорі проте не породжує для позичальника ОСОБА_3 ніяких правових наслідків щодо повернення боргу в доларах США, або іншій іноземній валюті.

Істотною умовою договору позики є предмет позики (в даному випадку сума грошей, переданих за договором позики та валюта грошового зобов`язання).

Зобов`язання має бути виражено у грошовій одиниці України гривні ( ч. 1 ст. 524 ЦК України). Сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Як вбачається з договору позики, предметом позики були грошові кошти в національній валюті гривні. Дана обставина підтверджується самим текстом договору позики грошових коштів від 03.06.2008 року. Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення боргу за договором позики в доларах США та з урахуванням зміни різниці курсу долара США до гривні.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або іншим вимог, що звичайно ставляться ( ч. 1 ст. 526 ЦК України ).

До суду позивач звернувся також саме з позовом про стягнення боргу в національній валюті України, тому що факт укладення договору позики в доларах США не знайшов свого підтвердження, та не доведений позивачем доданими ним до позову доказами.

26.06.2023 року відповідачем у поданому до суду відзиві на позовну заяву заявлено заяву про застосування строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (відповідно до статті 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.06.2022 року у справі № 686/23170/19 (провадження № 61-13802св21) вказано, що «тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності».

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22.10.1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29.01.2013 року).

ОСОБА_1 вказував про те, що перебіг позовної давності за його вимогами про стягнення заборгованості перервався, оскільки відповідачем вчинялися дії, які свідчать про визнання ним боргу.

Суд вважає, що такі доводи позивача необґрунтовані, оскільки договір позики між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено 03.06.2008 року, в цьому договорі було встановлено термін для погашення суми позики, а саме до 03.06.2009 року.

Позовна давність за вимогами про стягнення заборгованості за договором позики сплинула 04.06.2012 року, тоді як позивач звернувся із позовом до суду лише 23.01.2023 року (через більше ніж 10 років).

За таких обставин строк повернення позики настав 04.06.2012 року, доказів переривання позовної давності в межах позовної давності позивач не надав, з позовом звернувся 23.01.2023 року після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу за договором позики та процентів за договором позики.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_3 суми інфляційного збільшення за весь період прострочення виконання зобов`язання за договором позики грошових коштів від 03.06.2008 року у розмірі 591413,07 гривень.

Відповідно до ст 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Враховуючи, що сплив строк позовної давності щодо вимоги про стягнення основної суми боргу за договором позики, що стало підставою для відмови у задоволенні такої вимоги, вимогу позивача про стягнення інфляційних втрат також слід залишити без задоволення у зв`язку із спливом строку позовної давності.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 28.09.2023 року.

Суддя А.В. Янченко