Дата документу 21.09.2023
Справа № 501/3469/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Карпової Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області заяву про забезпечення позову по цивільній справі за

позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Левадія-Транс»

до

відповідача: ОСОБА_1

предмет та підстави заяви: про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

І. Обгрунтування заяви.

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Левадія-Транс» до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Представник позивача разом з позовом надав до суду заяву про забезпечення позову, згідно якої просить суд накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_1 , а саме:

- гараж, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- автомобіль Mercedes GL 320 CDI 2007 року, д/н НОМЕР_1 .

Заява мотивована тим, що враховуючи предмет та ціну позову, небажання відповідача сплачувати позивачу борг, єдиним джерелом повернення коштів у випадку задоволення позову, є перелічене в заяві майно, тому невжиття вищезазначених заходів забезпечення позову можуть призвести до відчуження відповідачем вказаного майна.

ІІ. Процедура.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із тим, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. Мотиви, з яких Суд дійшов висновків, і закон, яким керувався Суд.

Дослідивши матеріали справи, суддя вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК).

Відповідно до ч.1 п.2 та п.4 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобовязання.

Відповідно до п.п.5, 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9, у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заборона вчиняти певні дії застосовується, якщо потрібно обмежити право відповідача чи будь-якої іншої особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються предмету спору.

При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в п.4 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, виходячи зі змісту вищенаведених положень законодавства та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в контексті вимог даної заяви, суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з`ясувати яким чином обраний позивачем захід забезпечення позову буде захищати його права під час розгляду справи та у разі можливого задоволення позову до набрання рішенням законної сили.

Натомість, у поданій заяві про забезпечення позову на обґрунтування необхідності застосування у даному випадку саме такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту, заявник зазначає, що є ризик розпорядження спірним рухомим та нерухомим майном, належним відповідачу, до вирішення спору по суті, що буде порушенням його прав і ускладнить в майбутньому виконання рішення.

Разом з тим, заявником не надано жодних доказів на підтвердження імовірності відчуження майна відповідачем по справі (не надано доказів розміщення будь-яких оголошень про продаж спірного об`єкту нерухомості та автомобіля в засобах масової інформації, роздруківок із ЗМІ і т.і.), не наведено жодних ризиків.

Також судом враховано, що право приватної власності особи захищається не лише нормами національного законодавства, але і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою вимог ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Тобто, зважаючи на те, що позивач у заяві про забезпечення позову належним чином не недав доказів на підтвердження імовірності відчуження майна відповідачем по справі та не обґрунтував наявність саме реальної загрози істотного ускладнення чи унеможливлення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд вважає, що задоволення заяви про забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб призведе до порушення вимог ч.3 ст.150 ЦПК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки вид забезпечення позову, обраний позивачем, в даному випадку не буде співмірним із заявленими позовними вимогами, а також не буде дотримано вимог про пропорційність втручання у право на мирне володіння майном визначеним цілям.

Керуючись ст.ст.149-154, 353 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Левадія-Транс» про забезпечення позову - відмовити повністю.

Роз`яснити заявнику, що він має право на повторне звернення до суду з цією заявою у разі надання доказів, які б підтверджували факт можливого відчуження майна, наявність ризиків.

Ухвалу може бути оскаржено протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко