Дата документу 12.09.2023 Справа № 335/1882/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/1882/23 Головуючий у І інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/1658/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

секретар: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут» про визнання правочину недійсним, відшкодування збитків та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Запоріжгаз збут» про визнання правочину недійсним, відшкодування збитків та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що 25.02.2023 вона отримала досудову вимогу відповідача від 06.02.2023 без вкладення у поштовий конверт, без вручення під розписку, у поштовій скриньці. Зазначала, що вказана вимога суперечить моральним засадам суспільства, порушує особисті немайнові права позивача, перелік яких наданий к ч. 1 ст. 270 Цивільного кодексу України. У досудовій вимозі не зазначено прізвища уповноваженої особи товариства, якій було надано право підписувати документ, не зазначено назви виконавчого органу товариства. Вважає наявними у цьому випадку правові наслідки правочину, який порушує публічний порядок. Відповідач порушив таємницю листування, здоров`я, честь і гідність позивача, ввів її в щодо обставин, що мають істотне значення, а саме зазначив, що у разі незадоволення вимог відповідача на боржника буде додаткового накладено інфляційні витрати, 3% річних та судовий збір, що суперечить постанові Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг на період воєнного стану».

Внаслідок неправомірних дій відповідача завдана шкода здоров`ю позивача, яка на теперішній час потребує постійної сторонньої допомоги та щоденного прийняття медикаментів. Відповідач обізнаний про стан здоров`я позивача, яка є особою з інвалідністю, бо на рахунках за споживання природного газу вказувався особовий рахунок позивача, та в документах, що здавались до товариств системи «Запоріжгаз», є довідка МСЕК про встановлення ОСОБА_1 другої групи інвалідності. Отже, відповідач вчинив правочин під впливом насильства, застосувавши до позивача психологічний (психічний) тиск.

Внаслідок таких дій відповідача позивач зазнала моральної шкоди у вигляді фізичного болю та страждань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, приниження честі та гідності. Внаслідок завдання шкоди здоров`ю позивачу необхідні додаткові витрати на підсилення харчування, придбання ліків тощо. Позивач відчула себе приниженою та зневаженою, в неї порушився спокійний сон. Крім того, вона витратила свій вільний час для написання цієї позовної заяви з метою захисту своїх порушених прав.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд: визнати дії (правочин) ТОВ «Запоріжгаз збут» у вигляді написання та надсилання позивачу досудової вимоги протиправними і такими, що порушують права ОСОБА_1 ; визнати правочин ТОВ «Запоріжгаз збут» недійсним; визнати, що внаслідок вказаних в позовній заяві дій позивачу завдана моральна шкода; зобов`язати ТОВ «Запоріжгаз збут» відшкодувати ОСОБА_1 збитки в сумі 24111,03 грн у подвійному розмірі та моральну шкоду в сумі 20000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарни зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що «досудова вимога від 06.02.2023» надіслана їй на виконання умов договорів, укладених із «Запоріжгаз збут», адже за умовами цих договорів, на думку скаржниці, адресати повинні отримувати рахунки, а вкладення досудової кореспонденції до абонентських поштових скриньок фізичних осіб не передбачено. У свою чергу рахунок не може містити інформацію щодо попередження про припинення надання послуг, якою скаржниця вважає надіслану їй «досудову вимогу від 06.02.2023».

На думку ОСОБА_1 , досудова вимога від 06.02.2023 має бути визнана недійсною на підставі ст. 203, 215 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.93-95). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності сторін, яка не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає повною мірою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності у вигляді відшкодування збитків та моральної шкоди на підставі ч. 2 ст. 231 ЦК України є необґрунтованими, а вимоги щодо порушення таємниці листування не підтверджені належними доказами.

Колегія суддів повністю погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, суд першої інстанції дослідив досудову вимогу від 06.02.2023, складену ТОВ «Запоріжгаз збут», що міститься в матеріалах справи (а.с. 9), за змістом якої ОСОБА_1 повідомлено про невиконання належним чином зобов`язань щодо оплати наданих послуг, внаслідок чого станом на 01.02.2023 на особовому рахунку № НОМЕР_1 обліковується прострочена заборгованість в сумі 2111,03 грн, яку товариство вимагає сплатити негайно з дати отримання вимоги. У разі незадоволення вимоги, у березні 2023 року товариство буде змушене звернутись до суду з заявою про видачу судового наказу з додатковим покладанням на боржника інфляційних втрат та 3% річних, які будуть нараховуватись на суму заборгованості з дня її виникнення до дня введення воєнного стану, та судового збору в сумі 268,40 грн (у випадку звернення в наказному провадженні) або 2684 грн (у випадку звернення в позовному провадженні).

Відповідно до інформації про фінансовий стан ОСОБА_1 за особовим рахунком № НОМЕР_1 , у період з березня 2020 року до лютого 2023 року ОСОБА_1 мала заборгованість за надані відповідачем послуги в сумі 2111,03 грн (а.с. 25). У березні 2023 року позивач повністю сплатила заборгованість, про що сама зазначала в позові та в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вказана досудова вимога не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, тому вона не може бути визнана недійсною з підстав, встановлених ЦК України для правочинів згідно зі ст.ст. 203, 215 ЦК України, що, відповідно, виключає можливість застосування наслідків недійсності правочину.

Так, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов ОСОБА_1 в частині визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності шляхом відшкодування збитків та моральної шкоди на підставі ч. 2 ст. 231 ЦК України є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Колегія суддів зауважує, що сама по собі досудова вимога не породжує жодних правових наслідків для позивача, адже вона є інструментом, направленим на усунення порушеного права чи законного інтересу особи, яка її пред`явила. Вона не може сприйматись як тиск, оскільки досудове врегулювання спору передбачено процесуальним законом.

У цьому контексті суд першої інстанції правильно звернув увагу позивача на положення ч. 1 ст. 16 ЦПК України, якою передбачено право сторін вживати заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Зважаючи на зміст досудової вимоги від 06.02.2023, відповідач направив її позивачу саме з метою вжиття заходів щодо погашення заборгованості за надані послуги до звернення до суду з позовом або з заявою про видачу судового наказу, попередивши ОСОБА_1 можливість уникнення додаткових витрат на сплату судового збору.

Також, на думку колегії суддів, логічним є висновок суду першої інстанції, що сплата боргу після отримання досудової вимоги від 06.02.2023 свідчить про її визнання позивачем, тож вимога ОСОБА_1 про визнання протиправним написання відповідачем вказаної досудової вимоги є необґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Запоріжгаз збут» порушило право ОСОБА_1 на таємницю листування колегія суддів не приймає, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на їх підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 306 ЦК України фізична особа має право на таємницю листування, телеграм, телефонних розмов, телеграфних повідомлень та інших видів кореспонденції. Листи, телеграми тощо є власністю адресата.

Таємниця листування це правовий принцип, який сприяє підтриманню суспільних відносин, гарантує охорону особистого життя громадян.

Як встановив суд першої інстанції, 28.01.2022 між ТОВ «Запоріжгаз збут» та АТ «Укрпошта» укладено договір № 31-214 про надання послуг з доставки рахунків та інформаційних матеріалів на адреси фізичних осіб шляхом вкладення їх до абонентських поштових скриньок або у іншому місці багатоквартирного будинку, доступному його мешканцям. Копія цього договору наявна в матеріалах справи.

06.01.2023 між ТОВ «Запоріжгаз збут» та ТОВ «Моноліт-друк» укладено договір з надання послуг друку № МД-130, яким передбачено, що вказане товариство друкує, фолдує та склеює рахунки та інші інформаційні матеріали для ТОВ «Запоріжгаз збут». Копія вказаного договору наявна у матеріалах справи.

За твердженням відповідача, досудова вимога від 06.02.2023 була зафолдована, склеєна та вкладена у поштову скриньку позивача з урахуванням умов вищевказаних договорів, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Тож твердження скаржниці, що зміст досудової вимоги від 06.02.2023 став відомий її сусідам чи іншим особам саме у зв`язку з неналежним оформленням кореспонденції та розголошенням її змісту відповідачем є голослівним, і не може бути прийняте апеляційним судом.

Апеляційний суд наголошує, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги додані до апеляційної скарги ОСОБА_1 копії рахунків від АТ «Запоріжгаз» та ТОВ «Запоріжгаз збут», що не були долучені до справи в суді першої інстанції з огляду на положення ч. 3 ст. 367 ЦПК України, відповідно до якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовувала свої вимоги, мала змогу долучити докази, що підтверджують вказані нею обставини та не зазначала про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин. Таким чином, ОСОБА_1 на власний розсуд розпорядилась своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій.

Колегія суддів зазначає, що подання доказів після розгляду справи у суді першої інстанції порушує принципи змагальності та диспозитивності сторін, тому не приймає копії зазначених рахунків як доказ, оскільки позивач не зазначала обставин неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що більшість доводів апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, а тому колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Інші доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи скаржниці та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2023 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2023 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: