ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6948/23 Справа № 213/426/23 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/426/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Чумаченко С.О.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Крамчанін Олександр Вячеславович, на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року, яке ухвалено суддею Мазуренком В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 05 червня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Волошко Ольга Миколаївна, про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 22.02.2019 сторони уклали договір довічного утримання, відповідно до умов якого позивачка передала відповідачу у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю відповідача ОСОБА_2 .

Відповідач зобов`язувався довічно утримувати позивачку, надавати їй всю необхідну допомогу.

В червні 2022 року відповідач та його дружина почали ображати позивачку та вигнали її з будинку, після чого позивачка звернулась до нотаріуса та дізналась, що замість договору довічного утримання було укладено договір дарування.

Позивачка вказує, що договір дарування не мала наміру укладати, їй 83 роки, вона інвалід 2 групи, має 4 класи освіти, тому не розуміла що уклала договір дарування.

Посилаючись на викладене, просила суд визнати недійсним договір дарування від 22.02.2019 року.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судові витрати покладено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Крамчанін О.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин справи та неврахування правових висновків Верховного Суду в аналогічних правовідносинах.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що позивачка ОСОБА_1 народилась у 1939 року, тобто є особою похилого віку, є інвалідом 2 групи та не має освіти (4 класи навчання). Позивачка в силу похилого віку та стану здоров?я потребувала допомоги близьких людей, у зв?язку з чим уклала оспорюваний договір, вважаючи, що укладає саме договір довічного утримання.

Зазначає, що факт ї зняття з реєстрації у спірному домоволодіння не свідчить про виконання нею умов договору дарування, оскільки вона продовжила проживати у будинку та виселилася лише у 2022 році, коли у сім?ї почалися сварки.

Просить врахувати наведене вище, а також ту обставину, що іншого житла вона не має та свідки в судовому засіданні пояснювали наявність між сторонами домовленостей щодо догляду відповідачем ОСОБА_2 за своєю матір?ю позивачкою у справі ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Кукленко О.В., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Крамчаніна О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кукленко О.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_1 з 25.03.2019 (а.с. 5), до цього була зареєстрована з 15.10.1981 по АДРЕСА_2 , знята з реєстрації 16.05.2013, та 16.05.2013 зареєстрована по АДРЕСА_1 , знята з реєстрації 07.03.2019.

Станом на 13.01.2023, ОСОБА_1 проживала без реєстрації у АДРЕСА_3 (а.с.9).

ОСОБА_1 має другу групу інвалідності за загальним захворюванням безстроково (а.с.6).

22.02.2019 ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.7-8, 40-41).

ОСОБА_3 в листопаді 2022 року зверталась до поліції з приводу конфліктів, вказувала, про незаконність договору дарування домоволодіння по АДРЕСА_1 , від 22.02.2019, про перешкоди в наданні позивачці лікування, словесних образ та залякувань, заборони користуватись побутовими приладами (а.с.9-12).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості, адже, після укладення спірного договору дарування від 22.02.2019, позивачка виконала йього умови та знялась з реєстрації у домоволодінні АДРЕСА_1 , згідно пояснень свідка ОСОБА_3 позивачка розуміла, що подарувала будинок відповідачу, з моменту укладення договору до його оскарження пройшов значний проміжок часу, але нотаріус повідомила суду, що при посвідченні договору дарування роз`яснювала позивачці умови договору, остання її вислухала, обдумала та підтвердила своє бажання подарувати домоволодіння сину. При цьому, суд зазначив, що розмір пенсії позивачки суду не повідомлено, а тому не встановлено чи дійсно вона потребує матеріальної допомоги, як і не надано висновків лікарів про необхідність надання позивачці постійної сторонньої допомоги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним: право власності на предмет договору переходить до обдаровуваного без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.

У позові про визнання недійсним договору дарування домоволодіння позивачка ОСОБА_1 зазначила, що, укладаючи оспорюваний договір, вона вважала, що укладає договір довічного утримання та сподівалася на те, що її син - відповідач ОСОБА_2 буде надавати їй допомогу та здійснювати за нею догляд, якого вона потребує в силу свого віку та стану здоров?я.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правова позиція Верховного Суду України щодо предмета доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладена у постановах від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження № 6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).

Так, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що: «Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».

Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21), від 03 травня 2022 року в справі № 715/2513/19 (провадження № 61-15340св20), від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22), від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21 (провадження № 61-8441св22).

При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи підтверджено, що 22 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Волошко О.М. та зареєстрований в реєстрі за №128. Згідно вищевказаного договору дарування, позивачка передала ОСОБА_2 домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

ОСОБА_4 підтвердила, що вона розуміє значення, умови цього правочину, його правові наслідки, значення своїх дій, розуміє зміст цього договору, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного, зокрема, позивачкою ОСОБА_1 , а також підтверджено показами приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Волошко О.М., яка у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що 22.02.2019 ОСОБА_1 виявила бажання подарувати домоволодіння по АДРЕСА_1 своєму синові. ОСОБА_5 спілкувалась з позивачкою, пояснювала їй всі обставини, норми закону, встановлювала чи є інше житло у позивачки, роз`яснювала наслідки, однак позивачка вказала що бажає подарувати домоволодіння своєму синові ОСОБА_2 . Позивачка розуміла, що відбувається саме дарування, про довічне утримання мова не йшла, умови догляду при довічному утриманні не оговорювались. Зауважила, що позивачка не повідомляла її про інвалідність, всі заяви писала власноручно.

Також, матеріалами справи підтверджено, що за умовами п. 9 цього Договору, дарувальниця зобов?язалася звільнити домоволодіння для подальшого користування ним обдарованим до 10 березня 2019 року.

07 березня 2019 року позивачка ОСОБА_1 знялася з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про усвідомлення нею факту відчуження нею зазначеного домоволодіння на користь сина відповідача ОСОБА_2 .

При цьому, та обставина, що з 25 березня 2019 року ОСОБА_1 повторно зареєстрована у спірному домоволодінні не має праоввого значення для з?ясування обстаивн щодо фактичного сприйняття нею умов договору, укладеного 22 лютого 2019 року.

Доказів помилки позивачки ОСОБА_1 щодо правової природи укладеного нею правочину суду не надано.

Станом на 13.01.2023, тобто на час звернення до суду з даним позовом, ОСОБА_1 проживала без реєстрації у АДРЕСА_3 (а.с.9), що свідчить про те, що будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не може вважатися єдиним житлом ОСОБА_1 , а тому колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги в цій частині.

Не можна погодитись й з доводами апеляційної карги про те, що свідки в судовому засіданні пояснювали наявність між сторонами домовленостей щодо догляду відповідачем ОСОБА_2 за своєю матір?ю позивачкою у справі ОСОБА_1 , оскільки, згідно матеріалів справи, показами свідків було підтверджено наявність між сторонами домовленості щодо можливого укладення договору довічного утримання за умови дарування частки квартири на користь свідка ОСОБА_6 у 2013 році, що не має правового значення при вирішення даного спору.

До того ж, свідок ОСОБА_7 , будучи під присягою, пояснив суду першої інстанції, що у 2019 році позивачка ОСОБА_1 повідомляла їй про передачу будинку синові, а також вказала суду, що спірний будинок було побудовано саме відповідачем ОСОБА_2 .

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, суду не було надано доказів потреби позивачки ОСОБА_1 у догляді та допомозі саме з боку відповідача ОСОБА_2 .

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилався стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення.

За встановлених фактичних обставин справи колегія суддів вважає, що ОСОБА_6 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.

Таким чином, позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування вона мала волевиявлення саме на укладення договору довічного утримання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним в порядку статті 229 ЦК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності, правильно застосував норми статей 203, 215, 229 ЦК України та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Крамчанін Олександр Вячеславович, залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: