Номер провадження: 22-ц/813/6281/23
Справа № 501/437/23
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Гуденко Д.О.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Пушкарського Д.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 (заінтересовані особи: Чорноморський відділ Головного управління ДМС в Одеській області, Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області) про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України, -

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою в якій просить встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року (а.с.3-7).

ОСОБА_1 свою заяву обґрунтовує визнанням державою громадянства по 01.09.2002 в зв`язку з проставленням у її паспорті СРСР відмітки громадянства Україна; перебуванням в трудових відносинах з Державним підприємством «Іллічівський морський торговельний порт» в період 1989-1994 років; зняттям 31.07.1991 року з постійного місця реєстрації у м. Іллічівськ зв`язку з отриманням житлової площі чоловіком у гуртожитку пожежної частини, послідуючою відмовою пожежної частини у реєстрації в зайнятому житловому приміщенні, судовими рішеннями про розірвання шлюбу, та про виселення з гуртожитку пожежної частини у м. Чорноморськ.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 квітня 2023 року заяву ОСОБА_1 (заінтересовані особи: Чорноморський відділ Головного управління ДМС в Одеській області, Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області) про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України - задоволено.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що заявницею доведено факт постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року, встановлення якого необхідно їй для оформлення паспорту громадянина України та реалізації своїх громадянських прав.

01.09.2002 втратив чинність лише паспорт заявниці що обумовило необхідність їй отримати паспорт нового діючого зразка, а громадянство заявницею не втрачалось, що є окремою самостійною підставою для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням суду ГУ ДМС в Одеській області 17 травня 2023 року звернувся з апеляційною скаргою засобами поштового зв`язку до суду апеляційної інстанції в порядку ст. 355 ЦПК України, відповідно до якої просив скасувати оскаржуване рішення, ухвалити нове яким відмовити у задоволенні заяви відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому підлягають скасуванню.

Вказує на те, що долучені до заяви фотокопії документів належним чином не завірено ОСОБА_1 , а саме не вказано особу, яка засвідчує копії; відсутній підпис даної особи та не проставлено дату засвідчення.

З урахуванням викладеного, вказані фотокопії документів, долучені до заяви, викликають сумніви щодо їх походження та справжності.

Крім цього, оглядом паспорту серії НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що в останньому наявна відмітка про виписку даної громадянки 31.07.1991 року з адреси: АДРЕСА_1 . Інші відмітки про прописку після 31.07.1991 року та підтвердження, в свою чергу, факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року, у паспорті відсутні.

Надалі, оглядом довідки, виданої ДП «Морський Торговельний Порт «Чорноморськ» від 19.11.2020 за вихідним номером 52/11.2-72 встановлено, що ОСОБА_1 працювала у період часу з 26.05.1989 по 04.07.1994 в Іллічівському морському торговельному порту на посаді помічника вихователя дитячого садка № 6. Втім, до матеріалів не долучено документ, який би підтверджував факт реорганізації установи Іллічівський морський торговельний порт у ДП «Морський Торговельний Порт «Чорноморськ» та останній є правонаступником «ІМТП», окрім зазначення даного факту у вказаній довідці. Одночасно з вказаним, не зрозуміло джерело походження даної довідки, так як ОСОБА_1 не долучено її безпосередній запит до ДП «Морський Торговельний Порт «Чорноморськ»

Поряд з вказаним, у документах, наданих ОСОБА_1 наявні деякі суперечності. Так, зі змісту довідки, виданої 10.02.1992 управлінням Іллічівського морського торговельного порту вбачається, що ОСОБА_1 працювала на вказаному підприємстві у період часу жовтень-грудень 1991 року, що в свою чергу суперечить довідки ДП «Морський Торговельний Порт «Чорноморськ» від 19.11.2020 за вихідним номером 52/11.2-72 щодо роботи ОСОБА_1 у період часу з 26.05.1989 по 04.07.1994 в Іллічівському морському торговельному порту.

Також, необхідно критично відноситись до медичних документів заявника та страхового свідоцтва № НОМЕР_3 (щодо страхування життя і здоров`я громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на період січень 1991- 31 грудня 2005), які, в свою чергу, ніяким чином не підтверджують факт проживання ОСОБА_1 безпосередньо станом на 24 серпня 1991 року на території України.

Вказує, що розгляд заяви про встановлення факту не захистить право, яке заявник вважає порушеним, породить певний судовий спір, зважаючи на те, що заява ОСОБА_1 направлена на реалізацію права на набуття громадянства та/або документування паспортом громадянина України, яке заперечується та оскаржується Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області вважаємо, що із заяви наявний спір про право, який має вирішуватися у порядку позовного провадження.

У той же час у заяві ОСОБА_1 вказувала як ціль встановлення факту - набуття громадянства та/або документування паспортом громадянина України.

Провадження за заявами з питань отримання дозволу на постійне проживання на території України входить до повноважень ДМС України та її територіальних підрозділів, серед яких є ГУ ДМС України в Одеській області. Отже будь-які дії, спрямовані на отримання дозволу на постійне проживання на території України знаходяться у межі інтересів ГУ ДМС України в Одеській області.

ГУ ДМС в Одеській області вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Так постановою Верховного Суду від 08.04.2020 по справі № 757/44694/17-ц встановлено, що ураховуючи наведене та те, що заявником не надано доказів ініціювання питання щодо проведення процедури встановлення особи, а також доказів звернення заявника до міграційної служби із заявою про видачу паспорта замість втраченого, на підставі якої приймають рішення про відмову чи задоволення такої заяви, що буде відповідати Порядку, слід дійти висновку про відсутність правових підстав для встановлення зазначеного факту, оскільки заявником не використано досудового врегулювання даного питання відповідно до Порядку. Крім того, процедура встановлення належності до громадянства України не повинна застосовуватися до заявника, так як він отримував паспорт громадянина України, про що він вказує у заяві. Постановою Верховного Суду від 08.04.2020 по справі № 654/3462/17 встановлено, що оскільки заявником не надано доказів того, що він звертався до відповідного територіального органу Державної міграційної служби України із заявою та іншими документами для встановлення належності до громадянства України, або доказів того, що йому було відмовлено у встановленні належності до громадянства України, то апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява про встановлення факту проживання на території України є передчасною.

Таким чином Верховний суд неодноразово висловлював позицію, яка відрізняється від позиції оскаржуваного рішення.

Позиція інших учасників справи

04 вересня 2023 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 ..

В обґрунтування якого зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції зроблених на підставі належних та допустимих доказів.

З матеріалів справи вбачається її стійкий соціально-побутовий зв`язок з Україною та зокрема м. Іллічівськ станом на 24.08.1991, а саме, перебувала у шлюбі з чоловіком який працював у м. Іллічівськ, розривала шлюб, працювала у м. Іллічівськ у держпідприємстві в дитячому садку, проходила відповідні медичні обстеження, страхувала життя, робила банківські вклади, постійно мешкала у гуртожитку Іллічівської пожежної частини, а відсутність у неї реєстрації в Україні виникла виключно в зв`язку з зміною місця проживання адреси в межах м. Іллічівська, в якій з об`єктивних причин зареєструвати своє місце мешкання не змогла.

Зазначає, що висновком рішення суду першої інстанції у даній справі вказано: «Завіряння заявницею копій згідно з оригіналом суд вважає належним завірянням копій, так як заявниця не займає жодної посади та завірила оригінали виданих їй особистих документів». Підтверджує, що ні на час подання до суду заяви ні на час апеляційного перегляду справи не займала жодної посади, тому при завірянні копій посаду не зазначала.

До звернення до суду аналогічний пакет копій документів подавала у листопаді 2022 з заявою безпосередньо до ГУ ДМС (наявна в матеріалах справи). На яку отримала довідку від 21.12.2022 № 5120-539/5120.1- якою вказано, що я маю у судовому порядку підтвердити своє постійне проживання на території України станом на 24.08.1991. Розглядаючи аналогічний пакет документів претензій до копій ГУ ДМС не мало, однак чомусь у даній справі вважає завіряння копій неналежним.

Зазначаючи в апеляційній скарзі що профільні медичні обстеження не підтверджують моє проживання в Україні слід припустити, що апелянт вважає, що ОСОБА_1 мешкала десь поза межами України, а у робочі дні дитячого садка, на роботу та для медичних оглядів приїздила у Чорноморськ. Вважаю такий довід скарги абсурдним, та упередженим відношенням до мене.

Вказаний довід спростовується численною кількістю письмових доказів серед яких є показання чоловіка, довідок пожежної частини про надання житла, проживання квитанцій про сплату комунальних послуг, договору найму житла, рішення судів у справі про розірвання шлюбу, виселення з гуртожитку.

Слід зазначити, що у справі за позовом про виселення 1991 року за позовом пред`явленим пожежною частиною вказувалось про вселення мого чоловіка, мене та нашої дитини у гуртожиток у травні 1991 (копія позовної заяви наявна у справі).

Рішенням Іллічівського міського сулу від 16.07.1993 № 2- 468 було відмолено у виселенні мене з гуртожитку. (а.с 57) Таким чином суд у справі № 2-468 ще у 1993 році встановив моє правомірне проживання в гуртожитку пожежної частини. Такі самі висновки про моє проживання в період 1991 по 2009 рік зроблені і у справі № 2-476/09 (а.с 93-94, 96- 97) вже судами першої та апеляційної інстанцій.

Спростувань вказаним беззаперечним фактам в апеляційній скарзі в якій голослівно стверджується що я мешкала десь інше, а не в Україні не має.

Суд першої інстанції в рішенні вказав: «У відзиві ГУ ДМС не наведено доводів про перебування заявниці поза межами України станом на 24.08.1991, а також даних прикордонної служби про виїзд за межі України після зняття 31.07.1991 з постійного місця проживання, про прибуття заявниці в Україну після 24.08.1991, наявність у заявниці громадянства іншої країни, наявності паспортних документів інших країн, посвідок на проживання в інших країнах, подання заявницею заяв про відмову від громадянства України, рішень компетентних органів про позбавлення заявниці громадянства, тощо.»

Доводів щодо обґрунтування припущень ГУ ДМС про моє проживання поза межами України і в апеляційній скарзі не наведено.

Стосовно доводів апеляційної скарги про неналежність довідки від 19.11.2020 № 52/11.-72 (а.с. 19) виданої Державним підприємством «Морський торговельний порт Чорноморськ» ДП «МТПЧ» про стаж моєї роботи у Державному підприємстві «Іллічівський морський торговельний порт» ДП «ІМТП», вказані твердження зроблені поверхово без з`ясування змісту довідки, останнім абзацом довідки вказано: що ДП «ІМТП» перейменовано у ДП «МТПЧ» підстава - наказ Міністерства інфраструктури від 16.09.2016 № 319.

Стосовно доводів апеляційної скарги про суперечність наданої довідки від 19.11.2020 № 52/11.-72 (а.с. 19) - довідці від 10.02.1992 (а.с. 20-211) доводи є надуманими та спростовуються змістом цих довідок:

Стосовно доводів апелянта, якими їй рекомендується, звертатись до ГУ ДМС з заявою про набуття громадянства України чи то за ст. 8 чи то за ст. 9 Закону України «Про громадянство України», вважає такі доводи такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вона є громадянкою України, а встановлення факту її постійного проживання це й має підтвердити.

Стосовно доводів апелянта, про необхідність розгляду моєї заяви у позовному провадженні, вважаю доводи є надуманими та вірно відхиленими судом першої інстанції.

Після набуття чинності рішенням суду у даній справі (у разі залишення рішення без змін) у відповідності до Указу Президента України від 27.03.2001 №215/2001 з повним пакетом документів обов`язковою складовою якого є рішення суду має подати заяву до ГУ ДМС та лише у разі відмови ГУ ДМС буду вимушена вже у позовному провадженні оскаржувати дії ГУ ДМС. Отже на цей час спору про право не має.

Рішення суду у даній справі не суперечить, як хибно вважає апелянт, а відповідає приписам листа Верховного суду України від 01.01.2012.

У справах № 757/44694/17, 654/3462/17 ВС відмовив у задоволенні заяв виключно в зв`язку з недотриманням заявниками процедури досудового врегулювання спору. А саме неподанням заявниками попередньо заяв до органів ДМС. В даній справі, вона зверталась до ГУ ДМС з заявою про встановлення належності до громадянства України (а.с. 103-106), на яку отримано довідку про необхідність подання рішення суду (а.с. 107, 108-109).

Зауважень про необхідність розгляду категорій справ про встановлення факту постійного проживання в Україні в позовному проваджені ВС справах 757/44694/17 654/3462/17 не висловлював.

Отже рішенням ВС на які посилається апелянт рішення у нашій справі не суперечить оскільки нею дотримано процедуру досудового врегулювання, а в частині форми судочинства, необхідності розгляду справи в окремому провадженні - прийнято з урахуванням та у відповідності позиції ВС.

Більш того суд першої інстанції в рішенні зазначив: «Правову позицію про недостатність самого твердження про те що існує спір про право без обґрунтувань у чому саме полягає спір про право, викладено у постанові Одеського апеляційного суду у справі №523/9254/20.

Слід також відмітити, що судом першої інстанції зроблено правовий висновок, що втрата строку чинності дії паспорту не несе мною втрати громадянства України та ця обставина є самостійною підставою для задоволення моєї заяви: «Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2002 року №79 «Про термін чинності паспортів громадянина України, що оформлені з використанням бланків паспортів колишнього Союзу PCP» встановлено, що паспорти громадянина України, що оформлені з використанням бланків паспортів колишнього Союзу PCP, чинні до 01 вересня 2002 року.

Статтею 8 Конвенції «Про скорочення безгромадянства» ратифікованою Україною Законом України «Про приєднання України до Конвенції про скорочення безгромадянства» від 11.01.2013 року № 22-VII Україна прийняла на себе зобов`язання: не позбавляти особу її громадянства, якщо таке позбавлення зробило б цю особу апатридом.

Отже з 01.09.2002 втратив чинність лише паспорт заявниці що обумовило необхідність їй отримати паспорт нового діючого зразка, а громадянство заявницею не втрачалось, що є окремою самостійною підставою для задоволення заяви.

Спростування цьому висновку суду першої інстанції апелянт також не наводить.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято на законних підставах та підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині 3 статті 294 ЦПК України зазначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

Таким чином, факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду у порядку окремого провадження, зокрема, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до ?pravo=1#9721">статті 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Підсудність справ за заявою громадянина України, який проживає за її межами, про встановлення факту, що має юридичне значення, визначається за його клопотанням ухвалою судді Верховного Суду.

Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».

За змістом статті 6 Закону України «Про громадянство України», громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Листом Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про громадянство України», особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Судом першої інстанції встановлено, що у заяві про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , уродженки м. Львова, 23.02.1967 року на території України, станом на 24 серпня 1991 року, заявник зазначає, що звертався до Головного управління ДМС в Одеській області для оформлення та отримання паспорта громадянина України, однак отримав відмову з підстав не доведення до громадянства України, що й стало підставою для звернення до суду.

Виходячи з вищевикладеного суд першої інстанції вважав встановленим, що заявник звертався до територіальних підрозділів з приводу отримання паспорту громадянина України, однак йому було відмовлено, таким чином, твердження викладені у відзиві на заяву щодо передчасності звернення до суду з даною заявою, суд першої інстанції вважає такі твердження спростованими матеріалами справи.

Так, згідно листа ДМС Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Чорноморського районного відділу зазначено, що відділом розглянуто заяву щодо надання адміністративної послуги з отримання громадянства України. В листі зазначено, що особу заявника встановлено. У зв`язку з не встановленням належності до громадянства України, ОСОБА_1 , відмовлено у видачі паспорта громадянина України на підставі матеріалів здійсненої перевірки, та при цьому роз`яснено про право набуття громадянства України, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України». Рекомендовано звернутись до районного суду за місцем постійного проживання з заявою про встановлення факту постійного проживання та реєстрації на території України станом на 24.08.1991 рік (а.с.108).

Судовою колегією та судом першої інстанції встановлено, що заявниця ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Львів, що підтверджується паспортом громадянина колишнього СРСР серії НОМЕР_2 , виданим відділом внутрішніх справ м. Іллічівська Одеської області 05.06.1991, виготовленим на бланку зразка 1974 року (а.с.8-15).

З 03.04.1987 ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який рішенням Іллічівського міського народного суду Одеської області від 17.12.1992 було розірвано (а.с.53).

За час перебування в шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Львів народився син ОСОБА_2 , про що 18.03.1988 видано свідоцтво про народження (а.с.17).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 04.03.2020 № 10-829 (а.с.18), ОСОБА_1 з 21.12.1988 по 31.07.1991 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що також вбачається з відповідної відмітки в паспорті заявниці (а.с.15).

З 26.05.1989 ОСОБА_1 влаштувалась на постійне місце роботи до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (ДП «ІМТП») де працювала помічником вихователя дитячого садочку №6 до 04.07.1994, що підтверджується довідкою ДП «МТП «Чорноморськ» від 19.11.2020 №52/11.2-72 (а.с.19), довідкою ДП «ІМТП» від 10.02.1992 (а.с.20-21), довідкою ДП «ІМТП» від 06.05.1992 (а.с.22-23), медичними картками заявниці за період 1989-1994 років (а.с.24-47).

08.02.1990 житлово-побутовою комісією пожежної частини було прийнято рішення про виділення ОСОБА_3 на склад сім`ї з трьох осіб житлової площі у гуртожитку, що вбачається з рішення Іллічівського міського суду від 16.07.1993 у справі №2-468 1993 року (а.с.57).

Згідно страхового свідоцтва від 10.01.1991 заявниця у м.Іллічівську застрахувала своє та свого сина життя і здоров`я на період січень 1991 - 31 грудня 2005 (а.с.48).

Іллічівським відділом внутрішніх справ заявниці 05.06.1991 видано паспорт серії НОМЕР_2 , виконаний на бланку зразка 1974 року (а.с.8-15).

У паспорті заявниці 31.07.1991 зроблено відмітку про зняття з місця реєстрації з адреси АДРЕСА_1 (а.с.15).

ОСОБА_3 18.09.1991 було подано заяву про реєстрацію його разом з родиною у гуртожитку по АДРЕСА_2 (а.с.49).

В позовній заяві ОСОБА_3 від 31.07.1992 про розірвання шлюбу зазначено місце проживання заявниці ОСОБА_1 у м. Іллічівську (а.с.52).

З листа від 24.12.1992 №16/5/1001 управління внутрішніх справ Одеської області (а.с.54) вбачається проживання заявниці у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Іллічівського міського суду від 16.07.1993 у справі №2-468 було відмовлено у задоволенні позовних вимог управління пожежної охорони про виселення ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином з квартири АДРЕСА_4 (а.с.57).

21.03.1995 начальником ЦБП УГПО УМВД в Одеській області було видано довідку ОСОБА_1 в якій зазначено, що вона дійсно разом з сином ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.59).

Житловою комісією ІМУ УМНС України в Одеській області 15.05.2008 складено акт про те, що ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 в кімнаті НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_2 , не зареєстровані але проживають (а.с.85).

30.10.2008 Головне управління Міністерства надзвичайних ситуацій України в Одеській області звернулось до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_5 без надання іншого жилого приміщення, в якому було зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають за вказаною адресою в кімнаті НОМЕР_4, яка була виділена в гуртожитку пожежної частини на підставі рішення житлово-побутової комісії від 08.02.1990 (а.с.89-90).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20.01.2009 у справі №2-476/09 було задоволено позов Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій України в Одеській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та вирішено виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_5 , без надання іншого жилого приміщення (а.с.93-94).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.04.2009 підтверджено встановлені Іллічівським міським судом обставини вселення заявниці у гуртожиток в 1991 році, рішення Іллічівського міського суду від 20.01.2009 про виселення залишено без змін (а.с.96-97).

18.10.2022 колишній чоловік заявниці ОСОБА_3 надав письмову заяву в якій підтвердив факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року (а.с.98).

У листопаді 2022 заявниця звернулась до Чорноморського відділу Головного управління ДМС в Одеській області з заявою про встановлення належності до громадянства України, правовими підставами подання заяви зазначено ст.3 Закону України «Про громадянство України», п.8 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень» затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215/2001 (а.с.103-106).

Чорноморським відділом Головного управління ДМС в Одеській області на заяву ОСОБА_1 видано довідку від 21.12.2022 №5120-539/5120.1-22 та лист якими повідомлено про право на встановлення належності до громадянства України відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про громадянство України», однак для набуття громадянства заявниці необхідно встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (а.с.107, 108-109).

Таким чином, наданими доказами підтверджується постійне проживання заявниці в м. Іллічівську, Одеської області станом на 24.08.1991.

Задовольняючи заяву про встановлення факту проживання на території України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про встановлення юридичного факту.

Посилання заінтересованої особи, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що у даному випадку виник спір про право, рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України впливає на прийняття заяви та рішення про прийняття до громадянства України, так як заявник порушив інстанційність звернення до державних органів та не звертався до органів міграційної служби, не відповідає матеріалам справи.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1992 року.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, (далі - Порядок), громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

Пунктом 8 зазначеного вище Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Згідно із пунктом 44 Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Судом першої інстанції в судовому засіданні з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що заявник ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року проживала на території України..

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що факт постійного проживання заявника на території України з 24 серпня 1991 року підтверджений належними та допустимими доказами з чим також погоджується судова колегія.

Доводи апеляції про те, що долучені до заяви фотокопії документів належним чином не завірено ОСОБА_1 , а саме не вказано особу, яка засвідчує копії; відсутній підпис даної особи та не проставлено дату засвідчення. З урахуванням викладеного, вказані фотокопії документів, долучені до заяви, викликають сумніви апелянта щодо їх походження та справжності, не є слушними так як заявниця надала судовій колегії для огляду оригінали документів які не викликають застережень суду , а тому такий довід оцінюється як припущення апелянта не обгрунтоване належними доказами.

Довід апелянта про те, що інші відмітки про прописку після 31.07.1991 року та підтвердження, в свою чергу, факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року, у паспорті відсутні, не є слушним так як такий факт підтверджується не тільки паспортом а і багатьма іншими доказами у справі.

Доводи скаржника є неналежними та суперечать дослідженим обставинам судом першої інстанції та перевіреним апеляційним судом, стосовно того, що позивачем порушено інстанційність звернення до державних і судових органів, а надані докази ОСОБА_1 підтверджують факт її постійного проживання на території України на момент набуття Україною Незалежності.

Виходячи з досліджених судовою колегією доказів встановлено, що надані докази об`єктивно обґрунтовують факт постійного проживання заявниці на території України.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Подібний висновок висловлений у постановах Верховного Суду: від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18), від 02 травня 2022 року у справі № 505/1871/20 (провадження № 61-12106св21).

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що вплинули на розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Загальний аналіз доказів, які підтверджують проживання на території України, відсутності доказів проживання заявника за межами України на момент набуття Незалежності, дозволяє судовій колегії погодитись з висновком суду першої інстанції щодо проживання заявника на території України станом на набуття Незалежності Україною.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П.Лозко