ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

22 вересня 2023 року

м. Харків

справа № 639/2017/21

провадження № 22-ц/818/1116/23

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 квітня 2023 року, ухвалене суддею Труханович В.В., -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації.

В обгрунтування позову зазначає, що 09 серпня 2003 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають доньку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2015 року шлюб між ними було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народилася друга донька, ОСОБА_4 . Вказує, що за час перебування у шлюбі, а саме у 2012 році, подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito 111 СDІ», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано за відповідачем. 20 жовтня 2020 року їй стало відомо, що 13 червня 2018 року через ТСЦ 6341, Харківської області, м. Харків, вул. Шевченка 26, відповідачем ОСОБА_2 було здійснено перереєстрацію ТЗ на нового власника за договором комісії №7089/18/006141, тобто відповідач розпорядився спірним транспортним засобом на власний розсуд, без її згоди. Так, 22 жовтня 2020 року вона звернулась з заявою до міжрайонного ВДВС з проханням витребувати з ГСЦ МВС РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області та надати їй інформацію щодо продажу транспортного засобу НОМЕР_1 , та звернути стягнення на дохід отриманий ОСОБА_2 за наслідками відчуження транспортного засобу державний номер НОМЕР_1 . Також вона просила скласти розрахунок заборгованості за червень 2018 року зі сплати аліментів з доходу отриманого ОСОБА_2 з урахуванням відчуження спірного автомобілю. 07 грудня 2020 року вона отримала відповідь та розрахунок заборгованості по аліментам. З отриманої відповіді від 20 листопада 2020 року №131220 їй стало відомо про відчуження 13 червня 2018 року відповідачем ОСОБА_2 спірного автомобілю на підставі договору комісії №7089/18/006141 за ціною 49 000грн. Зазначає, що спірний автомобіль було придбано подружжям під час перебування у шлюбі, за сумісні кошти, а отже кожна із сторін має рівні права на нього. Разом з тим, відповідач без її згоди здійснив відчуження спірного транспортного засобу, а отриманими коштами він розпорядився на свій розсуд. Вважає, що має право на грошову компенсацію від дійсної ринкової вартості автомобілю на момент розгляду справи.

З урахуванням викладеного просить суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію у вигляді дійсної ринкової вартості 1/2 частини автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito 111 СDІ», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя, придбаного у шлюбі та відчуженого без згоди іншого з подружжя у розмірі 141 250грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини вартості автомобіля в сумі 141 250грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за проведення судової авто товарознавчої експертизи в сумі 2 745,76грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 412,50грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено факту звернення до суду із даним позовом в межах строку позовної давності. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сторони не проживають однією сім`єю з грудня 2013 року, що було встановлено рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2015 року під час вирішення справи про розірвання шлюбу. Тобто про порушення свого права позивач знала ще в лютому 2015 року. З даним позовом позивачка звернулася до суду у березні 2021 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін посилаючись на те, що хоча шлюб між нею та відповідачем було розірвано 03 лютого 2015 року, проте вони фактично продовжували проживати однією сім`єю, та лише 08 квітня 2018 року припинили спільне проживання. Вказує, що її право власності як співвласника спірного транспортного засобу було порушено 13 червня 2018 року, коли відповідач таємно, без її згоди відчужив спірний автомобіль, про що вона дізналася випадкова 20 жовтня 2020 року. Оскільки між нею та відповідачем не було досягнуто згоди щодо здійснення останнім на її користь добровільної грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного автомобіля, і цей автомобіль не визнаний особистою приватною власністю відповідача, вона звернулася до суду з цим позовом у встановлені законом строки.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31 липня 2023 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем у період шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому є об`єктом спільної сумісної власності. Однак, оскільки він був відчужений відповідачем без згоди позивача, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача грошова компенсації в розмірі 1/2 частини від його вартості.

Оскільки позивач дізналася про порушення свого права лише 20 жовтня 2020 року, тому загальний трирічний строк позовної давності останньою не пропущений.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 09 серпня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованого Відділом реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міського управління юстиції Житомирської області, актовий запис №425.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міського управління юстиції Житомирської області, актовий запис №425 розірвано.

Після розірвання шлюбу прізвище позивача визначено як « ОСОБА_5 ».

За час проживання в шлюбі, а саме 02 листопада 2012 року було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача автомобіль марки «MERCEDES- BENZ VITO 111 CDІ», 2008 року випуску, синього кольору, VIN, № кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , що підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області від 04 серпня 2021 року №31/20/1-1575, який у подальшому 13 червня 2018 року було зареєстровано на нового власника ОСОБА_6 (т.І, а.с.74).

Позивач вважає, що оскільки кошти від відчуження майна відповідач отримав особисто, розпорядився ними на власний розсуд, вона має право на грошову компенсацію від дійсної ринкової вартості автомобілю на момент розгляду справи, оскільки це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Норми Сімейного кодексу України (далі СК України) у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частина майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності колишнього подружжя на спірне майно матеріали справи не містять та відповідачем не надано.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 05 квітня 2019 року по справі №645/4711/15-ц.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) дійшов висновку про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Таким чином, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У позовній заяві позивач зазначає, що спірний автомобіль був відчужений відповідачем за ціною 49 000грн., що підтверджується договором купівлі-продажу №7089/18/006141 від 13 червня 2018 року. Між тим вважає, ціна цього автомобіля є значно більшою. Вказує, що зазначений транспортний засіб фактично перебуває у користуванні відповідача та наразі останнім виставлений на продаж на сайті «Avto Ria» за ціною 282 500грн., тому вона і просить стягнути з відповідача грошову компенсацію у розмірі частини дійсної ринкової вартості автомобілю у сумі 141 250,00 грн.

За клопотанням позивача у справі призначалася судова авто-товарознавча експертиза.

Як вбачається з висновку експерта №15235 від 21 липня 2022 року середня ринкова вартість транспортного засобу «MERCEDES- BENZ VITO 111 CDІ», державний номерний знак НОМЕР_3 на момент проведення експертизи, а саме 21 липня 2022 року, становить 322 403,41грн. (а.с.129-133),

Будь-яких доказів на спростування наданої позивачем середньої вартості спірного автомобіля відповідачем не надано.

Разом з тим, оскільки при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч.2 ст.264 ЦПК України), тому суд першої інстанції обгрунтовано виходив із вартості автомобіля, зазначеної позивачем 282 500грн., а не від дійсної середньої ринкової вартості даного автомобіля, яка встановлена висновком експерта №15235 від 21 липня 2022 року.

01 березня 2023 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності та відмову у задоволені позову ОСОБА_1 з цих підстав.

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 27 червня 2018 року в справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо».

Тому вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (провадження № 6-258цс15)).

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати розірвання шлюбу в державних органах РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213ск19).

Представник відповідача просить суд застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що шлюб між подружжям було розірвано 03 лютого 2015 року. А лише 21 березня 2021 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому зазначила, що після розлучення між сторонами добровільної згоди щодо поділу спільно нажитого майна не досягнуто. Отже, про своє порушене право позивач знала ще в лютому 2015 року, а звернулась з позовом лише 21 березня 2021 року. Сторона відповідача вважає, що позивач вводить суд в оману стверджуючи що про порушення свого права вона дізналася в грудні 2020 з відповіді ВДВС.

Дійсно, як було встановлено судом, шлюб між сторонами було розірвано 03 лютого 2015 року ( а.с. 17).

Однак, як зазначає позивач, після розірвання шлюбу вона, як власник спірного автомобілю продовжувала ним користуватися. Про своє порушене право вона дізналася 20 жовтня 2020 року, саме тоді їй стало відомо, що відповідачем ОСОБА_2 було відчужено спірний автомобіль, який належав на праві спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування своєї позиції надала суду письмові докази, які отримала від державних органів. ( а.с. 21-25)

Також позивач зазначила і надала суду письмові докази про те, що автомобіль після розірвання шлюбу залишився у користуванні відповідача. ( а.с. 27)

Не користування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє її права власності на це майно.

Ураховуючи викладене, відповідачем не доведено, що позивач пропустила загальний строк позовної давності, оскільки спір між сторонами про поділ спільного майна виник тоді, коли позивач дізналась про продаж відповідачем спірного автомобілю.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості 1/2 частини проданого 13 червня 2018 року автомобіля марки «MERCEDES- BENZ VITO 111 CDІ», 2008 року випуску, синього кольору, VIN, № кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 у розмірі 141 250грн., залишивши зазначений транспортний засіб в особистій власності відповідача.

Що стосується рішення суду в частині вирішення питання про стягнення з відповідача витрат на проведення судової авто-товарознавчої експертизи в розмірі 2 745,76грн., то зазначені витрати є доведеними, а тому наявні підстави для їх стягнення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2023 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина