КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2-о/947/6/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

присяжних Брітанова О.Б.,

Каплюченко І.А.,

при секретарі Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за заявою

ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

заінтересовані особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради,

ОСОБА_3 ,

про визнання особи недієздатною

та встановлення над неї опіки,

ВСТАНОВИВ:

02.07.2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_4 , про визнання особи недієздатною та встановлення над неї опіки, визнання правочину нікчемним, в якій позивач просив суд:

- визнати ОСОБА_5 недієздатним з 01.01.2019 року;

- встановити над ОСОБА_5 опіку та призначити його опікуном ОСОБА_2 , з 01.01.2019 року;

- визнати нікчемним договір дарування від 06.04.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В., зареєстрований в реєстрі за №162, за яким ОСОБА_5 подарував 90/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.07.2019 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 26.07.2019 року витребувано зокрема від КУ «Одеська обласна клінічна психіатрична лікарня №1», ТОВ «Медична компанія Інто-Сана», КНП «міська лікарня №20», Військово-медичного клінічного центру Південного регіону належним чином завірені копії медичних карток відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 15.10.2019 року роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_4 , про визнання особи недієздатною і встановлення над неї опіки та позовні вимоги про визнання правочину нікчемним.

Справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСОБА_4 , про визнання особи недієздатною та встановлення над неї опіки, в порядку окремого провадження, у відповідності до протоколу передачі раніше визначеному складу суду, розподілено судді Маломуж А.І.

20.03.2020 року на виконання вказаної ухвали суду про витребування доказів від 26.07.2019 року надійшла відповідь з Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 18.03.2020 року за вих. №1150 відповідно до якої повідомлено, що починаючи з 01.01.2014 року по день надання відповіді на стаціонарному лікуванні у медичному закладі ОСОБА_5 не перебував.

06.04.2020 року до суду надійшла відповідь з ТОВ «Медична компанія Інто-Сана» від 12.03.2020 року за вих. №13, якою повідомлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за медичною допомогою до зазначеного закладу не звертався.

29.04.2020 року до суду надійшла відповідь з КУ «Одеська обласна клінічна психіатрична лікарня №1» від 21.04.2020 року за вих. №1506 відповідно до якої повідомлено, що медична карта відносно ОСОБА_5 була вилучена та направлена до Київського районного суду міста Одеси. На день надання відповіді до медичного закладу не повернута.

03.06.2020 року до суду надійшла уточнена заява від заявника ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання ОСОБА_5 недієздатним та встановлення над ним опіки, в якій заявник просить суд визнати ОСОБА_5 недієздатним з 01.01.2019 року та встановити над ним опіку призначивши його опікуном ОСОБА_6 з 01.01.2019 року.

04.06.2020 року судом постановлено ухвалу суду, якою витребувано з КНП «Первинної медико-санітарної допомоги №4» Одеської міської ради та Військово-медичного клінічного центру Південного регіону належним чином завірені копії медичних карток відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

30.07.2020 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою витребувано з КУ «Одеська обласна клінічна психіатрична лікарня №1» належним чином засвідчену інформацію, яка підтверджує факт надсилання медичної документації відносно ОСОБА_5 до Київського районного суду міста Одеси на виконання ухвали суду від 26.07.2019 року.

09.11.2020 року Київським районним судом міста Одеси постановлено окрему ухвалу суду повідомити Одеську обласну прокуратуру про порушення законодавства, що містить ознаки кримінального правопорушення Комунальною установою «Одеська обласна клінічна психіатрична лікарня №1» абзацу другого резолютивної частини ухвали Київського районного суду міста Одеси від 30.07.2020 року по справі №947/25715/19.

03.12.2020 року на електронну скриньку суду надійшла заява від ОСОБА_1 в якій останній просить суд вважати вірним викладення вимогу в уточненій заяві, відповідно до якого вважати вірним призначити опікуном недієздатного ОСОБА_5 саме ОСОБА_2 , замість помилково зазначеного ОСОБА_6 .

07.12.2020 року судом було ухвалено залучити в якості заінтересованої особи по справі ОСОБА_3 .

25.01.2021 року до суду надійшли письмові пояснення від представника ОСОБА_5 , який просить суд відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі, оскільки ОСОБА_5 немає жодного стійкого психічного розладу, він здатний повноцінно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29.01.2021 року призначено по справі судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, на вирішення яких поставлені наступні питання:

1. Чи страждав ОСОБА_5 на психічне захворювання чи інший психічний розлад станом на 01.06.2019 року та чи страждає на даний час?

2. Чи був здатний ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на 01.01.2019 року та по теперішній час та в якій мірі?

Цією ж ухвалою суду, судом провадження по справі зупинено станом на час проведення судової експертизи.

ОСОБА_5 будучи не згодним з вищевказаною ухвалою суду про призначення судової експертизи, 12.02.2021 року звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу суду від 29.01.2021 року.

За наслідком розгляду вказаної апеляційної скарги, постановою Одеського апеляційного суду від 07.10.2021 року скасовано ухвалу суду від 29.01.2021 року. У клопотанні представників заявника про призначення судово-психіатричної експертизи відмовлено, з посиланням на те, що ухвала суду не містить посилання на достатні дані про психічний розлад здоров`я ОСОБА_5 й клопотання представника заявника про призначення відповідної експертизи.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 08.11.2021 року поновлено провадження у справі та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

19.11.2021 року ОСОБА_5 надав до суду заяву про відмову у задоволенні заяви про визнання його недієздатним, до якої надав висновок фахівця №04/21-Ф, проведеного психологом лабораторії психологічних досліджень «Психологіка», яким надано висновок, що ОСОБА_5 на момент огляду, хронічний психічний розлад, недоумство, в тому числі придбане, або інші психічні розлади обумовлені ушкодженням чи дисфункцією головного мозку або самотичною хворобою, які супроводжуються порушенням інтелектуально-мнестичної сфери та критичних функцій, не страждає.

22.03.2022 року представником заявника ОСОБА_1 було надано до суду клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи.

27.06.2022 року Керівником апарату Київського районного суду міста Одеси видано розпорядження №2264 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, на підставі якого проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, відповідно до якого справу розподілено судді Калініченко Л.В., що підтверджується протоколом від 27.06.2022 року.

Станом на момент прийняття справи до свого провадження суддею встановлено, що заявниками по справі є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки матеріали справи не містять інформації про залишення частини вимог ОСОБА_1 без розгляду чи відмови останньої від заявлених вимог.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29.06.2022 року вказану справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Також судом встановлено, що у відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за заявою ОСОБА_1 про призначення судово-психіатричної експертизи розподілено судді Огренич І.В.

01.06.2023 року представником заявника ОСОБА_1 ОСОБА_7 надано до суду заяву про залишення без розгляду клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси в складі головуючого судді Огренич І.В. від 05.06.2023 року клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_7 про призначення судово-психіатричної експертизи залишено без розгляду.

У судове засідання призначене 03.10.2023 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.

Однак, 03.10.2023 року на електронну скриньку суду надійшла до суду заява від представника ОСОБА_1 ОСОБА_7 про задоволення клопотання про призначення експертизи, та проведення судового засідання за його відсутності.

Представник Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради також надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Інші сторони по справі будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце його проведення про причини неявки суд не повідомили.

Також, судом було встановлено в судовому засіданні, що матеріали справи не містять жодного не розглянутого судом клопотання зокрема заявників у тому числі відсутні не розглянуте клопотання заявника ОСОБА_1 про призначення судово-психіатричної експертизи, про яке зазначено його представником у заяві про розгляд справи за його відсутності.

Статтею 223 ЦПК України передбачено наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

У відповідності до положень вказаної статті, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження;

5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки;

3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;

4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Оглянувши матеріали справи, судом не встановлено підстав для відкладення розгляду справи, приймаючи належним чином повідомлених сторін по справі про дату, час і місце цього засідання.

Одночасно судом приймається, що сторони надали свої пояснення по суті справи, нових документів чи доказів для долучення до матеріалів справи, заяв та клопотань, які залишаються не розглянутими та мали б суттєве значення у справі, до суду не надходило.

За наслідком чого, приймаючи вищевикладене, враховуючи відсутність підстав для залишення заяви без розгляду, враховуючи відсутність підстав, що свідчать про втрату заявниками інтересу до підтримання заявлених вимог, а також розгляду судом усіх клопотань сторін по справі, з метою дотримання процесуальних строків для розгляду справи та недопущення порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом ухвалено здійснити розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні призначеному на 03.10.2023 року за відсутності сторін по справі на підставі наявних в матеріалах справи документів.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає заяву не підлягаючою до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.296 ЦПК України, заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги..

Судом встановлено, що у відповідності до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 , про що 11.10.1983 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси складено актовий запис №1821, батьком зазначено - ОСОБА_5 , матір`ю ОСОБА_1 .

При викладених обставинах суд вважає, що заявники ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у відповідності до вимог ч. 3 ст. 296 ЦПК України, мають право на звернення до суду з заявою про визнання ОСОБА_5 недієздатним.

Звертаючись до суду з даною заявою, заявники стверджують, що з 01.01.2019 року ОСОБА_5 страждає на постійний стійкий психічний розлад здоров`я, внаслідок чого він втратив здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи.

Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається, заявниками по справі в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодного належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження стану здоров`я ОСОБА_5 , у тому числі стану його психічного здоров`я, які б свідчили про будь-які порушення та страждання ОСОБА_5 на психічні розлади, проходження лікування, тощо.

Також, суд зазначає, що у відповідності до положень ст.. 76 ЦПК України, одним з засобів доказування є висновок експерта.

У відповідності до положень ст.. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Суд зазначає, що пунктом 2 частини 1 статті 105 ЦПК України передбачено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: психічний стан особи.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про психіатричну допомогу», судово-психіатрична експертиза в адміністративних, цивільних справах, у кримінальному провадженні призначається і проводиться на підставах та в порядку, передбачених законом.

Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 березня 1972 року №3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним», судово-психіатрична експертиза призначається у справах про визнання громадянина недієздатним. В ухвалі про призначення експертизи на вирішення експертів мають бути поставлені такі питання:1) чи хворіє даний громадянин на психічну хворобу; 2) чи розуміє він значення своїх дій та чи може керувати ними.

Разом з тим, у відповідності до частини 1 статті 298 ЦПК України передбачено, що суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.

Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними.

Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя визначає Закон України "Про судову експертизу".

Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження (стаття 3 цього Закону).

Законодавство України про судову експертизу складається також з інших нормативно-правових актів, зокрема Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 травня 2018 року № 865.

Відповідно до пункту 16 Порядку, у разі надходження документів, що містять інформацію про стан здоров`я особи, щодо якої призначено СПЕ, факти її звернення за медичною допомогою, її діагноз, інтимну і сімейну сторони життя, а також інші відомості, одержані під час її медичного обстеження, експерт зобов`язаний запросити у органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), згоду цієї особи на використання зазначеної інформації. У разі проведення посмертної СПЕ або призначеної слідчим суддею чи судом, зазначена інформація використовується без згоди особи.

Під час проведення амбулаторної та стаціонарної СПЕ особа встановлюється за документами, що посвідчують її особу. З метою з`ясування наявності чи відсутності в особи психічного розладу експерти проводять психіатричний огляд, оцінюють об`єктивний анамнез, включаючи дані про спадковість психічних розладів, особливості психічного розвитку, сімейний і соціальний статус, особливості реагування на різні життєві ситуації, психічні травми, особливості психічного стану та поведінки під час проведення СПЕ та в період дій, з приводу яких ведеться провадження у цій справі. Експерти оцінюють особливості зовнішнього вигляду, міміки, руху і мови особи, щодо якої проводиться СПЕ, а також її манеру триматися під час обстеження. У разі виявлення короткочасних порушень свідомості описують їх тривалість, зовнішні прояви (збліднення шкірних покривів, наявність додаткових рухів тощо) для уточнення характеру патологічного стану.

З аналізу наведених норм вбачається, що висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Як вбачається, внаслідок не виконання заявниками своїх обов`язків з доведення належними доказами викладених доводів в обґрунтування заяви, а саме не надано жодних даних на підтвердження психічного розладу здоров`я ОСОБА_5 , постановою Одеського апеляційного суду від 07.10.2021 року у задоволенні клопотання представників ОСОБА_1 про призначення судово-психіатричної допомоги відмовлено.

В подальшому повторне клопотання представника ОСОБА_1 про призначення судово-психіатричної допомоги ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05.06.2023 року залишено без розгляду, на підставі заяви представника заявника.

Інших клопотань про призначення судово-психіатричної експертизи стороною заявників не заявлялось та не подавалось.

Також суд звертає увагу, що з моменту ухвалення Одеським апеляційним судом постанови від 07.10.2021 року про відмову у задоволенні клопотання представників ОСОБА_1 про призначення судово-психіатричної допомоги, обставини які зумовили вказаний наслідок розгляду клопотання не змінились, заявниками в подальшому в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України також не було надано жодних даних на підтвердження психічного розладу здоров`я ОСОБА_5 .

Одночасно судом враховується, що особисто ОСОБА_5 , через адвоката, приймалась участь під час розгляду справи, який заперечує проти задоволення вказаної заяви, не визнаючи себе таким, що страждає на будь-який стійкий психічний розлад здоров`я, внаслідок чого він не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, на підтвердження чого 19.11.2021 року надав до суду висновок фахівця №04/21-Ф, проведеного психологом лабораторії психологічних досліджень «Психологіка» О.П. Савостіним, яким надано висновок, що ОСОБА_5 на момент огляду, хронічний психічний розлад, недоумство, в тому числі придбане, або інші психічні розлади обумовлені ушкодженням чи дисфункцією головного мозку або самотичною хворобою, які супроводжуються порушенням інтелектуально-мнестичної сфери та критичних функцій, не страждає.

Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять.

Також заявниками під час розгляду справи не заявлялось будь-яких інших клопотань, ніж ті що розглянуті судом, а також не заявлялось заяв про виклик та допит свідків.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки зборудоказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Одночасно судом приймається, що у відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_5 недієздатним є необґрунтованою та безпідставною, у зв`язку з чим заява в цій частині вимог задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 300 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна.

З огляду на те, що вимоги про встановлення опіки є похідними, суд також відмовляє в їх задоволенню, через безпідставність та необґрунтованість.

Під час ухвалення рішення суду, за наслідком розгляду цієї справи, судом враховується, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод безпосередньо застосовується при розгляді справ у судах України. Аналогічним чином висновки Європейського суду з прав людини також враховуються при розгляді будь-яких судових справ в національній системі правосуддя.

Відповідні положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають те, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Так, у справі «Анатолій Руденко проти України» Європейський суд констатував порушення підпунктів «с» та «є» пункту 1 статті 5 Конвенції, пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції, коли заявник повністю залежав від органів влади, які позбавили його шансів довести свою адекватність.

Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлено правила про те, що міжнародні договори України (в тому числі конвенції) застосовуються на території України нарівні з національним законодавством.

При цьому, у випадку виникнення суперечності між міжнародним договором та національним законом, повинен застосовуватися міжнародний договір.

Так у рішенні Європейського суду з прав людини №37679/08v. Czech Republic зазначено, що будь-яке обмеження свободи особи з психічними розладами навіть на нетривалий час може бути визнано катуванням або жорстоким поводженням.

Конвенцією проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання (ратифіковано із застереженнями Указом Президії ВР №3484-XI (3484-11) від 26.01.87)встановлено, що кожна держава-сторона вживає ефективних законодавчих, адміністративних, судових та інших заходів для запобігання актам

катувань на будь-якій території під її юрисдикцією. Жодні виключні обставини, якими б вони не були, стан війни чи загроза війни, внутрішня політична нестабільність чи будь-який інший надзвичайний стан не можуть бути виправданням катувань. Наказ вищого начальника або державної влади не може служити виправданням катувань.

В підпунктах, d, e та пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод йдеться про позбавлення свободи в контексті цивільного права.

У справі Вінтерверп проти Нідерландів (1979) Суд сформулював три критерії, які дозволяють точніше визначити поняття «психічно хворий» в рамках підпункту пункту 1 статті 5, а саме :

- держава має використовувати об`єктивні медичні стандарти при вирішенні питання про те, чи може особа вважатись «психічно хворою»;

- характер або ступінь психічної хвороби мають бути достатньо гострими, щоб виправдати примусову госпіталізацію;

- держава має право утримувати хворого в лікарні лише протягом часу загострення психічного розладу, а тому хворий, який примусово утримується в лікарні через «психічне захворювання», має право на здійснення періодичного огляду: примусове утримання в лікарні не може тривати протягом невизначеного періоду.

Крім того, суд звертає увагу, що необґрунтоване визнання особи недієздатною, може призвести до незворотних негативних наслідків для останньої, оскільки у відповідності до вимог ЦК України, недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину, які в свою чергу від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Отже, у разі необґрунтованого визнання особи недієздатною та призначення опікуна, який вправі вчиняти правочини від такої особи, та в разі дії опікуна не в інтересах недієздатної, особі, яка в подальшому оспорить таке визнання її недієздатною, для відновлення прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, що в свою чергу істотно порушить права такої особи, які в свою чергу закріплені та охороняються Основним Законом України Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у відповідності до якої Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам.

Таким чином, аналіз практики Європейського суду свідчить про те, що необґрунтоване визнання особи недієздатною або визнання її психічно хворим - є порушення його прав.

Враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази та практику Європейського суду, відповідно до якої наголошено про необхідність суворого дотримання органами державної влади прав громадян, які передбачені Європейською конвенцією про права людини, суд не знаходить підстав для визнання ОСОБА_5 недієздатним та призначення над ним опіки, а тому розглядаючи заяву на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, у задоволенні заяви слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 11, 12, 76-81, 102-103, 105, 298-300, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), заінтересовані особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради (місцезнаходження: 65000, м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 9), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), про визнання особи недієздатною та встановлення над неї опіки відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 04.10.2023 року.

Головуючий Калініченко Л. В.

Присяжні