Справа № 203/358/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Потаповій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилались на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 та ОСОБА_3 здійснили капітальний ремонт, а фактично відбудували будинок на місці старого будинку, придбаного у ОСОБА_4 згідно домової угоди від 30.07.1980 року. За життя право власності за ОСОБА_3 на будинок не було оформлено. Від органу місцевого самоврядування вони отримали дозвіл на купівлю силікатної цегли та залізобетонних виробів, а також інших матеріалів для ремонту придбаного глиняного будинку. Побудували в домоволодінні гараж та сарай, провели газ, електроенергію, облаштували подвір`я. В будинку проживають вже близько сорока одного року. Оформити право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 не мають можливості за відсутності оформленого права власності на домоволодіння. Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили визнати за ними в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , загальною площею 98 кв.м, житловою площею 67,8 кв.м, що складається з літ.А-2 житловий будинок, літ.Б сарай, літ.В гараж, №1-3, І хвіртка, огорожа, ворота, замощення.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24.01.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

В призначені судові засідання позивачки не з`явились, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши про підтримання позову та просивши його задовольнити.

Відповідач явку свого представника в судові засідання не забезпечив. Проте, представником Дніпровської міської ради було подано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обгрунутвання заперечень посилався на те, що позивачами не надано доказів порушення їх прав Дніпровською міською радою. Також посилався на те, що якщо за життя спадкодавець не набув право власності на житловий будинок та земельну ділянку, то спадкоємці також не набувають права власності на них в порядку спадкування та до них переходять лише визначені майнові права.

Враховуючи подані позивачами заяви про розгляд справи за їх відсутності, не надання відповідачем доказів щодо поважності причин неявки його представника, а також подачу відзиву на позов, в якому висловлено позицію відповідача щодо розглядаємого позову, суд у відповідності до ст.ст.211,223,247 ЦПК України визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності сторін, за наявними у справі матеріалами та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є дружиною, а ОСОБА_2 донькою ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказане підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження, укладення шлюбу та про смерть, що долучені до позовної заяви.

З матеріалів спадкової справи, а також довідки №6603 від 02.07.2021 року Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_3 були зареєстровані та фактично проживали разом із останнім в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

10.03.1999 року державним нотаріусом Мороз Н.Я. та ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_3 на належні останньому прості іменні акції та дивіденди ВАТ «Дніпропобутхім».

В подальшому позивачі звернулись до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , у видачі яких постановою державного нотаріуса від 25.08.2021 року було відмовлено в зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на вказане майно.

З технічного паспорту на домоволодіння по АДРЕСА_1 вбачається, що останнє складається з житлового будинку літ.А-2, загальною площею 98,9 кв.м, житловою площею 67,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: літ.Б сарай, літ.В гараж, №1-3, І хвіртка, огорожа, ворота.

Також згідно технічного паспорту та акту ТОВ «Департамент землеустрою, містобудування та оцінки майна» від 28.07.2017 року вбачається, що житловий будинок літ.А-2, сарай літ.Т, гараж літ.В, були побудовані в 1991 році та не належать до самочинного будівництва згідно п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, з наступними змінами, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за №582/5773.

Згідно договору, укладеного в простій письмовій формі 30.07.1980 року, скріпленого печаткою та підписом голови квартального комітету №9 виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська, ОСОБА_4 було продано ОСОБА_3 будинок та присадибну ділянку по АДРЕСА_1 .

Разом із договором ОСОБА_4 було складено письмові розписки на підтвердження отримання коштів за договором від ОСОБА_3 , а також про зобов`язання протягом одного року оформити відповідні документи через бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до довідки КП «ДМБТІ» від 11.08.2021 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року інвентаризація та реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , не проводилась.

Суд враховує, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01.01.2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно зі ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналогічні положення закону містяться у ЦК України.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцям з моменту відкриття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Граничних строків для видачі такого свідоцтва закон не передбачає.

Питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26.08.1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст.1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26.08.1948 року та Постановою від 26.08.1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

У пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва.

Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 року.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, речові права на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013 року визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачає обов`язкової реєстрації таких прав.

Право власності на збудоване до набрання чинності зазначеним Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави дійти висновку про те, що до збудованих до 05.08.1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності, а документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05.08.1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 13.06.2012 року у справі №6-54цс12 та поставі Верховного Суду від 10.10.2018 року у справі №557/1209/16-ц.

Як встановлено судом та зазначалось вище, позивачі, як спадкоємці за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучі зареєстрованими та проживаючи разом із останнім на момент смерті за однією адресою по АДРЕСА_1 , а також фактично вступивши в управління та володіння вказаним домоволодінням, в силу ст.549 ЦК УРСР є такими, що прийняли спадщину після смерті останнього.

Також матеріалами справи підтверджено, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного в простій письмовій формі 30.07.1980 року, ОСОБА_4 було продано ОСОБА_3 будинок та присадибну ділянку по АДРЕСА_1 та в подальшому останнім в 1991 році на цій ділянці було побудовано житловий будинок літ.А-2, загальною площею 98,9 кв.м, житловою площею 67,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: літ.Б сарай, літ.В гараж, №1-3, І хвіртка, огорожа, ворота.

На вказане домоволодіння було видано технічний паспорт.

Таким чином, судом встановлено, що позивачами, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, що їм належить з часу її прийняття, було надано документи, які свідчать про належність спадкодавцю на час смерті конкретного спадкового майна домоволодіння по АДРЕСА_1 , який в силу наведених вище положень законодавства, не є самочинним будівництвом, не підлягав введенню в експлуатацію та реєстрація права власності на який згідно діючого на той час законодавства не вимагалась.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За вказаних обставин, а також враховуючи, що позивачам нотаріусом було відмовлено у видачі свідцотва про право на спадщину за законом в порядку, передбаченому ЦК України та Законом України «Про нотаріат», суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність та необхідність задоволеннях позовних вимог.

В своій заяві позивачі просили визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_3 на домоволодіння по АДРЕСА_1 без визначення часток кожного.

Поряд з цим, суд враховує, що спадкове майно не може передаватись у спільну сумісну власність, а згідно ст.529 ЦК УРСР, спадкоємство спадкоємцями за законом першої черги здійснювалось в рівних частках.

Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково, визнавши за кожним із позивачів право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частину домоволодіння, що в цілому складається з житлового будинку літ.А-2, загальною площею 98 кв.м, житловою площею 67,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: літ.Б сарай, літ.В гараж, №1-3, І хвіртка, огорожа, ворота, замощення, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи підстави позову, а також оскільки позивачами не заявлялось вимог про стягнення з відповідача понесених судових витрат, судові витрати по справі суд покладає на позивачів.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.524,529,548,549 ЦК УРСР, ст.ст.2,4,5,10,11,12,76-81,141,211,247,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на частину домоволодіння, що в цілому складається з житлового будинку літ.А-2, загальною площею 98 кв.м, житловою площею 67,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: літ.Б сарай, літ.В гараж, №1-3, І хвіртка, огорожа, ворота, замощення, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на частину домоволодіння, що в цілому складається з житлового будинку літ.А-2, загальною площею 98 кв.м, житловою площею 67,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: літ.Б сарай, літ.В гараж, №1-3, І хвіртка, огорожа, ворота, замощення, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати по справі покласти на позивачів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22 вересня 2023 року.

Суддя С.Ю.Казак