Дата документу 22.09.2023
Справа № 501/49/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2023 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Тимко М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України (треті особи Офіс Генерального прокурора, Одеська обласна прокуратура, Іллічівська місцева прокуратура) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом в якому, з урахуванням уточнень, просить:

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 540000,00 гривень;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 50000,00 гривень (а.с.71-80).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.02.2016 їй було вручене повідомлення про підозру в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК України. Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 15.03.2016 позивача ОСОБА_1 визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України. Вказаний вирок скасовано 05.05.2016 Ухвалою апеляційного суду Одеської області та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 05.07.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано у пред`явленому їй обвинуваченні на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю, що в її діях є склад кримінальних правопорушень.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.11.2019 апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури залишено без задоволення. Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 05 липня 2019 року, яким Позивача визнано невинуватою та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, - залишено без змін.

Таким чином, Позивач незаконно більше трьох років, а саме 45 місяців, знаходилась під слідством та судом.

Такі незаконні дії органів слідства завдали Позивачу моральних втрат, призвели до порушення нормальних життєвих зав`язків, вимагали додаткових зусиль для організації її життя.

Крім того, Позивач зазначає, що на правову допомогу на досудовому слідстві та в суді, Позивач витратила 50000 гривень.

Представник позивача надала заяву в якій підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити, а розгляд справи провести без її участі та без участі позивача.

Представник відповідача Державної казначейської служби України просить відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с.36-43).

Свій відзив Державна казначейська служба України обґрунтовує тим, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що Казначейство повинно нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади або уособлювати Державу або Державний бюджет. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду в установленому законодавством України порядку, проте є окремим учасником цивільних відносин та не несе відповідальності за дії органів державної влади, держави або інших суб`єктів.

Представник Офісу Генерального прокурора надала письмові пояснення на позов (а.с.124-139, 143-156, 162-175) в яких вказує на відсутність законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 визнавала себе винуватою у скоєнні злочину, уклала угоду зі слідством, яку затверджено Іллічівським міським судом Одеської області. А вимога про відшкодування витрат на правничу допомогу є безпідставною та необґрунтованою, тому у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 15 березня 2016 року ОСОБА_1 визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України.

Вказаний вирок скасовано ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 травня 2016 року та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 19 липня 2016 року обвинувальний акт повернуто для продовження досудового розслідування.

30 серпня 2016 року позивачу було вручене повідомлення про підозру в скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.2 ст.191, ч.1 ст.358 КК України.

Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 05 липня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано у пред`явленому їй обвинуваченні на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку із недоведеністю, що в її діях є склад кримінальних правопорушень.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури залишено без задоволення, а вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 05 липня 2019 року, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, - залишено без змін.

Згідно Закону України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94-ВР), позивач має право на відшкодування шкоди. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.23 Цивільного кодексу України , особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За приписами ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом.

Відповідно до ст.1 Закону №266/94-ВР, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 ст.2 Закону №266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з п.5 ст.3 Закону №266/94-ВР, у наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема моральна шкода.

На підставі абзаців 5, 6 ст.4 Закону №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до п.14 ст.3 Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК України), притягнення до кримінальної відповідальності це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Рішенням Конституційного Суду України №9-рп/99 від 27.10.1999 року у справі №1-15/99 надане тлумачення щодо того, з якого моменту особа вважається притягнутою до кримінальної відповідальності. Передбачено що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину.

Так, КПК України 2012 року поняття «пред`явлення обвинувачення» замінено на поняття «повідомлення особі про підозру» (ст.ст. 276-279 КПК України).

З цих підстав, початком періоду, з якого ОСОБА_1 слід обчислювати нарахування моральної шкоди є 18.02.2016 (вручення повідомлення про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.191, ч.1 ст.366 КПК України) по 19.11.2019 (дата набрання вироком законної сили), отже строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством становить 45 місяців.

Статтею 13 Закону №266/94-ВР передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, вказаним законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

У випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений вказаним законом розмір є мінімальним, гарантований державою, проте суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст.13 Закону України 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду 20 вересня 2018 року за результатами розгляду справи №686/23731/15-ц.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законодавством на момент відшкодування.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ), неодноразово зазначав, що моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

У справі «Мельниченко проти України» (заява №17707/02) від 19.10.2004, суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

ЄСПЛ вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18) зроблено висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати, який станом на момент розгляду справи відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» становить 6700 грн.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Виходячи з викладеного, суд зазначає, що оскільки Позивач перебувала під слідством і судом 45 місяців, а саме з: з 30.08.2016 по 19.11.2019, то розмір відшкодування моральної шкоди має становити 301500, гривень, із розрахунку однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць знаходження під слідством і судом (6700,00 грн. х 45 місяців = 301500,00 гривень).

Підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 у більшому розмірі, ніж у вищезазначеному, матеріали справи не містять.

Вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з Договору про надання правової допомоги адвокат Зуєва І.І. взяла на себе зобов`язання надавати правову допомогу ОСОБА_1 у кримінальній справі.

Згідно акту виконаних робіт від 19.11.2019 за договором за договором про надання правничої допомоги, тобто до пред`явлення позову по цій справі, вартість послуг всього складала 50000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень).

Відповідно квитанції №5 від 17.01.2020, ОСОБА_1 сплатила адвокату Зуєвій І.І. кошти в розмірі 50000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень).

Отже заявлені позовні вимоги щодо стягнення судових витрат у сумі 50000 грн. полягають виключно в наданні Позивачу правової допомоги у кримінальному провадженні №0000186 у період з 30.08.2016 року по 19.11.2019 року.

Такі витрати віднесено до процесуальних витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Проаналізувавши дані обставини, суд дійшов висновку, що судові витрати на правову допомогу, не є шкодою, що може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок коштів Державного бюджету України. Вказані витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими КПК України, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 462/6473/16-ц.

За таких обставин, звернення Позивача з цивільним позовом про відшкодування їй матеріальної шкоди, у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, які вона понесла під час досудового розслідування по кримінальній справі, є необґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст.ст.263,265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України (треті особи Офіс Генерального прокурора, Одеська обласна прокуратура, Іллічівська місцева прокуратура) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 301500,00 гривень.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 22 вересня 2023 року.

Суддя