Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Шереметьєвої Л.А, за участю секретаря - Мех В.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства» Київський електровагоноремонтний завод» про поновлення на роботі, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернувся до суду з позовом і просить поновити її на роботі на посаді директора комерційного Приватного акціонерного товариства» Київський електровагоноремонтний завод».

Посилається в позові на те, що 08 травня 2023 року вона була звільнена з займаної посади директора комерційного за п.4 ст.40 КЗпП України, прогул без поважних причин.

Вважає своє звільнення незаконним з наступних підстав.

Заявою від 28 квітня 2023 року вона клопотала перед відповідачем про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 01 травня 2023 року до 31 травня 2023 року.

01 травня 2023 року о 16.43 на електронну пошту вона отримала лист за підписом заступника генерального директора ОСОБА_2 про непогодження відпустки та з вимогою з`явитися на роботу 01 травня 2023 року, де був також зазначений контактний номер ОСОБА_2 для роз`яснень.

На її телефонний дзвінок за цим номером ніхто не відповів.

В день отримання листа вона перебувала не в м. Києві, прибути в наступні дні фізично не могла, 02 травня 2023 року намагалася дотелефонуватися за приведеним у листі номером, однак їй ніхто не відповідав.

02 травня 2023 року вона повторно направила на електронну адресу лист про погодження її заяви про відпустку від 28 квітня 2023 року, однак відповіді не отримала.

Враховуючи це, а також те, що всі її попередні відпустки погоджувалися керівництвом, вона вважала, що і заява про надання відпустки від 28 квітня 2023 року була погоджена.

Прогулів без поважних причин вона не допускала, у травні 2023 року знаходилася в м. Івано-Франківську, де проходить лікування, спричинене, в тому числі, воєнними діями в Україні.

Зокрема, 02 травня 2023 року вона перебувала у медичному закладі «Клініка сімейна» в м. Івано-Франківську.

З метою недопущення зайвого фінансового навантаження на підприємство та органи Пенсійного фонду лікування проходила без оформлення листка непрацездатності.

З урахуванням цього, вважає свої права порушеними і просить задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 22 червня 2023 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 29 червня 2023 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, а відповідачу додатково копію позову з додатками.

Відповідачу був наданий строк для подання відзиву.

11 серпня 2023 року відповідач подав відзив на позов, яким проти позову заперечує.

Посилається на те, що позивачка з 25 січня 2023 року перебувала у основній щорічній відпустці та відпустці без збереження заробітної плати відповідно до поданих нею заяв.

Згідно з наказом № 369-к від 31 березня 2023 року позивачка перебувала в відпустці без збереження заробітної плати в зв`язку з військовим станом тривалістю 30 календарних днів з 01 квітня 2023 року до 30 квітня 2023 року.

01 травня 2023 року товариство отримало заяву позивачки від 28 квітня 2023 року про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 01 травня 2023 року до 31 травня 2023 року в зв`язку з воєнним станом та неможливістю приступити до виконання посадових обов`язків.

Заява позивачки не була погоджена генеральним директором товариства, про що позивачка була повідомлена листом від 01 травня 2023 року.

До виконання посадових обов`язків позивачка 01 травня 2023 року і в подальшому не приступила.

02 - 05 травня та 08 травня 2023 року були складені акти про відсутність позивачки на роботі і 08 травня 2023 року наказом № 489-к позивачка була звільнена з роботи за прогул без поважних причин за ч.4 ст.40 КЗпП України.

Зазначає, що відповідно до Закону України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець може надавати відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку.

Такий обов`язок у роботодавця виникає лише в двох випадках: коли працівник виїхав за межі України; набув статусу внутрішньо переміщеної особи.

Такі відомості в заяві позивачки від 28 квітня 2023 року не приводилися, а тому вважає, що у роботодавця був відсутній обов`язок погоджувати заяву позивачки про відпустку.

Просить відмовити в позові.

29 серпня 2023 року позивачка подала відповідь на відзив, а 30 серпня 2023 року представник відповідача - заперечення на відповідь на відзив, у яких додатково обґрунтували підстави позову та заперечення проти викладених у ньому обставин.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Згідно зі ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Тобто, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Судом встановлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах з ПрАТ`Київський електровагоноремонтний завод», займаючи посаду директора комерційного.

З 25 січня 2023 року позивачка перебувала в основній щорічній відпустці та відпустках без збереження заробітної плати.

Відповідно до наказу № 369-к від 31 березня 2023 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати з 01 квітня 2023 року до 30 квітня 2023 року.

28 квітня позивачка подала заяву про надання їй чергової відпустки в зв`язку з воєнним станом та неможливістю приступити до виконання обов`язків з 01 травня 2023 року до 31 травня 2023 року.

Вказана заява була направлена нею на підприємство електронною поштою в неділю, 30 квітня 2023 року о 16:42, тобто в неробочий день.

01 травня 2023 року заява позивачки генеральним директором не була погоджена, про що позивачка була повідомлена листом від 01 травня 2023 року на електронну адресу, яким також була поставлена до відома про необхідність з`явитися на роботу.

Судом встановлено та не спростовується сторонами, позивачка після закінчення відпустки 30 квітня 2023 року до роботи не приступила.

Наказом № 489-к від 08 травня 2023 року позивачка була звільнена з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України, прогул без поважних причин.

Вчинення позивачкою прогулу з 01 травня 2023 року до 08 травня 2023 року підтверджується актами, складеними підприємством 2,3,4, 5 та 8 травня 2023 року.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності на роботі з 01 травня 2023 року позивачка не надала.

З урахуванням цього суд приходить до висновку про відповідність дій відповідача при звільненні позивачки з роботи вимогам закону.

При вирішенні спору суд також враховує наступне.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто позивач, з урахуванням визначених нормами процесуального законодавства принципів змагальності та диспозитивності, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Сторони не заперечують, що позивачка безперервно перебувала в відпустці з 25 січня 2023 року, в тому числі без збереження заробітної плати.

15 березня 2022 року був прийнятий Закон України № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Пунктом 2 Прикінцевих положень закону встановлено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану.

Тобто, в період дії воєнного стану гарантуються не тільки права, а й діють обмеження трудових прав для певної категорії працівників.

Таким чином, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не скасовує і не змінює норми КЗпП України щодо підстав звільнення з ініціативи роботодавця.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

В свою чергу, частиною 4 даної статті визначено, що у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

Позивачка не заперечує, що знаходилася та знаходиться на території України і статусу, передбаченого ч.4 ст.12 Закону, який зобов`язує роботодавця надати їй відпустку без збереження заробітної плати, вона не має.

З заяви позивачки вбачається, що вона просила надати їй чергову відпустку без збереження заробітної плати в зв`язку з воєнним станом та неможливістю приступити до виконання посадових обов`язків.

Слід зазначити, що воєнний стан у країні діє з 24 лютого 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України №1364 від 06 грудня 2022 року « Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» визначено механізм формування єдиного переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №14 від 13 січня 2023 року « Про внесення змін до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрованим Міністерством юстиції України 16 січня 2023 року, внесено зміни до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.

Згідно з цим наказом місто Київ виключено із переліку територій можливих бойових дій.

З урахуванням цього суд вважає, що приведені в заяві та позові причини відсутності позивачки на роботі не є поважними в розумінні вимог закону та не підтверджують поважність причин її відсутності на роботі.

Що стосується посилання на стан здоров`я та проходження лікування він також не підтверджується належними доказами, а результати лабораторних досліджень від 31 травня 2023 року не підтверджують поважність причин відсутності на роботі.

З урахуванням цього суд також не приймає до уваги посилання позивачки на причини , з яких нею не оформлявся листок непрацездатності.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 686/21222/16-ц 03 грудня 2018 року та від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу)».

Тобто невихід на роботу в зв`язку з самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, вихід на пенсію без попередження роботодавця визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника з цієї підстави.

Таким чином, з урахуванням приведеного вище, підстави для задоволення вимог позивачки відсутні.

Керуючись ст.ст. 21, 24, 40, 139, 233, 235 КЗпП України, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 263 - 266, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства» Київський електровагоноремонтний завод» про поновлення на роботі відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолятивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А. Шереметьєва