Постанова

Іменем України

21 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 463/9645/19

провадження № 61-2146св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк Альянс»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2021 року у складі судді Грицка Р. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року

у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк Альянс» (далі -

ПАТ «Банк Альянс») звернулось до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2004 року № 023-04/ПК у розмірі 141 329,19 євро, що еквівалентно 2 331 644,17 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014 року (справа № 463/3710/14-ц), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року, позов ПАТ «Банк Альянс» задоволено, стягнено із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Альянс» заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2004 року № 023-04/ПК

у розмірі 141 329,19 євро, що еквівалентно 2 744 771,16 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи ПАТ «Банк Альянс» неодноразово уточнювало свої позовні вимоги та остаточно просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 159 718,00 євро і 3 314,55 грн.

Під час нового розгляду справи (справа № 463/818/16-ц), у березні 2016 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ПАТ «Банк Альянс» про стягнення коштів, які становлять переплату за кредитним договором, та визнання недійсними договорів іпотеки, які були укладені на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

У подальшому, у зв`язку з відступленням 08 червня 2018 року права вимоги за кредитним договором від первісного кредитора ПАТ «Банк Альянс» до ТОВ «ФК «Альянс Плюс» (договір № 7), яке цього ж дня уклало договір № 12-СФ/18 про відступлення права вимоги за кредитним договором з ТОВ «Схід Фінанс» (новий кредитор), ПАТ «Банк Альянс» замінено на його правонаступника - ТОВ «Схід Фінанс».

У листопаді 2019 року ТОВ «Схід Фінанс» подало заяву про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що 11 жовтня 2019 року відбулося позасудове врегулювання спору у справі.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2019 року провадження у справі № 463/818/16-ц за позовом ТОВ «Схід Фінанс» до

ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.

Виділено в самостійне провадження для розгляду вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Альянс», третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення коштів та визнання недійсними договорів іпотеки.

Короткий зміст позовних вимог

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року у справі № 757/35497/14-ц,

у задоволенні позову ПАТ «Банк Альянс» до ОСОБА_2 як поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Крім того, у цій справі Київський апеляційний суд призначив судово-економічну експертизу, згідно з висновком якої заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк Альянс» за кредитним договором немає, при цьому переплата ОСОБА_1 за кредитним договором становить 135 515,00 євро, з яких: переплата за тілом -

50 655,92 євро, переплата за процентами - 84 859,08 євро.

Позивач уважав, що у зв`язку з відсутністю заборгованості за кредитним договором та припиненням поруки за договором поруки, укладеним

на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, договори іпотеки також припинили свою дію 30 жовтня 2014 року.

ОСОБА_1 з урахуванням заяви про уточнення просив стягнути з АТ «Банк Альянс» на свою користь 135 515,00 євро, що еквівалентно 4 469 081,43 грн,

і визнати такими, що припинили дію 30 жовтня 2014 року, договір іпотеки від

20 жовтня 2004 року, укладений між ПАТ «Банк Альян» і ОСОБА_1 , договір іпотеки від 03 лютого 2012 року, укладений між ПАТ «Банк Альянс»

і ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані недоведеністю заявлених позовних вимог, оскільки позивач не надав доказів факту належного виконання зобов`язань за кредитним договором і факту переплати та, крім цього, не звертався до суду з відповідним клопотання про їх витребування, тоді як долучені ним квитанції жодним чином не підтверджують обставин позову. Надані позивачем квитанції за період з 01 лютого 2012 року не підтверджують факту належного виконання умов договору, і, зокрема, розмір щомісячного платежу практично завжди був меншим ніж той, який сторони узгодили

в договорі. Наданий позивачем експертний висновок не може вважатись належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом здійснення переплати за кредитним договором. Згідно з дослідницькою частиною цього висновку експерту не було надано всіх первинних документів бухгалтерського обліку, і, як вбачається, факт отримання кредитних коштів документально підтверджувався лише частково, а сам позичальник не визнавав отримання деяких траншів через відсутність свого підпису на заяві про видачу готівки. Як наслідок, експерт формував свої висновки «під умовою», хоча факт ненадання банком кредитних коштів жодним чином не підтверджений. На думку суду, такий висновок ґрунтується на припущеннях.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

16 лютого 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

у якій просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від

13 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов та стягнути

з АТ «Банк Альянс» на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі

135 515,00 євро, що еквівалентно 4 469 081,43 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що переплата за кредитним договором виникла у зв?зку з тим, що протягом 10 років дії кредитного договору представники банку щомісяця розраховували і давали рахунки на сплату позивачеві з урахуванням неотриманих кредитних коштів, акти звірки протягом всього періоду дії кредитного договору не складалися. Заявник указує, що ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не взяв до уваги висновок КНДІСЕ від 30 червня 2017 року № 977/12117-12119/17-45 ні як доказ у справі, ні як кваліфікований розрахунок суми позову. Суди попередніх інстанцій не встановили факту отримання позичальником коштів, відповідач не спростував доводів позивача про неотримання ним коштів.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішення застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі

№ 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц та від

14 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Личаківського районного суду м. Львова.

20 березня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2021 року та постанова Львівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року оскаржуються лише в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В іншій частині рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2021 року та постанова Львівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року не оскаржуються, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

19 жовтня 2004 року між АКБ «Альянс», правонаступником якого є ПАТ «Банк Альянс» (кредитодавець), та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір № 023-04/ПК на суму 244 617,00 грн на строк до 16 жовтня 2008 року зі сплатою 34 % річних.

21 жовтня 2004 року сторони уклали додатковий договір, згідно з яким наданий за договором кредит переоформлено у відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у розмірі 315 000,00 грн.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 жовтня 2004 року між АКБ «Альянс» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

У період з 21 жовтня 2004 року до 16 січня 2014 року, шляхом підписання низки додаткових договорів, сторони вносили відповідні зміни до умов кредитного договору, зокрема, щодо розміру позики, ліміту відновлювальної кредитної лінії, строку дії договору, процентної ставки тощо.

Зокрема, згідно з додатковими договорами від 26 січня 2012 року та від 16 січня 2014 року сторони погодили, що максимальна сума кредиту становить 143 500,00 євро, з терміном користування кредитними коштами до 15 січня

2015 року, зі сплатою за користування кредитом 18,9 % річних в євро або 21,6 % річних в гривні.

Зміни також вносились і до договору іпотеки від 20 жовтня 2004 року, про що сторони укладали відповідні договори.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 03 лютого 2012 року між ПАТ «Банк Альянс» і третьою особою - ОСОБА_2 укладено ще один договір іпотеки, предметом якого є квартира

АДРЕСА_2 .

Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено порукою третьої особи ОСОБА_2 згідно з договором поруки від 28 травня 2010 року.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором

ПАТ «Банк Альянс» у липні 2014 році звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, провадження у справі за яким в подальшому було закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2019 року за клопотанням правонаступника банку - ТОВ «Схід Фінанс».

Відсутність предмета спору ТОВ «Схід Фінанс» пов`язувало не з відсутністю заборгованості за кредитним договором як такої взагалі, зокрема, шляхом сплати її позичальником, а у зв`язку з позасудовим вирішенням питання стягнення заборгованості за рахунок іпотечного майна у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

У листопаді 2014 році ПАТ «Банк Альянс» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором із поручителя ОСОБА_2 (справа № 757/35497/14-ц).

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року позов ПАТ «Банк Альянс» задоволено. Стягнено із ОСОБА_2 на користь

ПАТ «Банк Альянс» заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня

2004 року № 023-04/ПК в розмірі 141 329,19 євро, що еквівалентно

3 349 360,47 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2017 року вказане рішення суду першої інстанції змінено шляхом зменшення суми кредитної заборгованості, що підлягала стягненню із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Альянс», до 48 654,25 євро.

При цьому апеляційний суд, з урахуванням висновку проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз комісійної судово-економічної експертизи від 30 червня 2017 року в сукупності з іншими доказами, визнав доведеним отримання позичальником кредитних коштів у сумі 1 271 068,61 грн та 85 385,00 євро та існування заборгованості за кредитним договором у розмірі 48 654,25 євро (заборгованість за тілом кредиту - 63 262,06 євро та переплата за процентами - 14 607,82 євро).

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За результатами нового розгляду справи № 757/35497/14-ц постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Банк Альянс» до

ОСОБА_2 як поручителя відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні вказаного позову, апеляційний суд виходив із того, що порука ОСОБА_2 припинена на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, у зв`язку із пропуском банком шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя.

Згідно з висновком експертів КНДІСЕ від 30 червня 2017 року

№ 977/12117-12119/17-45 за результатами комісійної судово-економічної експертизи, «враховуючи розбіжність між даними заяв на видачу готівки та виписки банку в частині отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, документально підтвердити заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 жовтня 2004 року № 023-04/ПК з додатковими угодами до нього, визначену ПАТ «Банк Альянс» в розрахунку заборгованості станом на

31 жовтня 2014 року, не вдається за можливе. За умови, якщо ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 жовтня 2004 року № 023-04/ПК отримано кредитні кошти в сумі 1 271 068,51 грн та 85 385,00 євро (згідно виписки банку), заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк Альянс» розрахунково складає 48 654,23 євро, в тому числі: заборгованість по тілу кредиту - 63 262,06 євро та переплата по процентам - 14 607,82 євро. За умови, якщо ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 жовтня 2004 року № 023-04/ПК отримано кредитні кошти в сумі 655 368,51 грн та 85 385,00 євро (згідно заяв на видачу готівки), заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк Альянс» відсутня, при цьому переплата ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 жовтня 2004 року

№ 023-04/ПК розрахунково складає 135 515,00 євро, в тому числі: переплата по тілу кредиту - 50 655,92 євро та переплата про процентам - 84 589,08 євро».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають

з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів того, що він здійснив переплату за кредитним договором від 19 жовтня 2004 року

№ 023-04/ПК, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову в частині стягнення коштів, оскільки, відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Банк Альянс» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 757/35497/14-ц), апеляційний суд виходив із того, що порука

ОСОБА_2 припинена на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України

у зв`язку із пропуском банком шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя, а не у зв`язку з відсутністю заборгованості за кредитним договором (основного зобов`язання), а висновок експертів КНДІСЕ від 30 червня 2017 року № 977/12117-12119/17-45 не містить категоричних висновків про наявність переплати ОСОБА_1 за кредитним договором, оскільки такий висновок зроблено «за умови».

Посилання заявника на неврахуванням апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі

№ 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц та від

14 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам, викладеним

у справах, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,

у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною

залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року

в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Альянс», тертя особа -

ОСОБА_2 , про стягнення коштів - без змін, оскільки підстав для скасування судових рішень в цій частині немає.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Альянс», третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення коштів залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

А. Ю. Зайцев

М. Є. Червинська