Справа № 476/730/17
Провадження № 4-с/476/1/2023
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.09.2023 року Єланецький районний суд

Миколаївської області

в складі: головуючого судді Чернякової Н.В.

за участю секретаря Минаєвої Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.м.т. Єланець скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Братського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

В С Т А Н О В И В :

28.08.2023 року представник скаржника Могила С.М. звернувся в суд із скаргою в інтересах ОСОБА_2 на постанову старшого державного виконавця Братського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що у провадженні Братського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 59348069 за виконавчим листом № 476/730/17 виданим 12.06.2019 року Єланецьким районним судом про стягнення 130401,59 грн. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 . В межах виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на кошти боржника, що містяться на всіх рахунках. 27.09.2022 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Між тим, державний виконавець, маючи інформацію про місце роботи боржника та наявність виплачуваної заробітної плати за рахунок якої можливо виконати судове рішення, незаконно виніс постанову про повернення виконавчого листа стягувачу внаслідок чого судове рішення залишається невиконаним, а зарплатний рахунок арештованим. При цьому на арештованому рахунку боржника перебувають кошти в достатній кількості для виконання рішення суду.

Посилаючись на викладене, просив визнати постанову від 27.09.2022 року старшого державного виконавця Братського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Салига Д.В. про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні № 59348069 за виконавчим листом № 476/730/17 виданим 12.06.2019 року Єланецьким районним судом про стягнення 130401,59 грн. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неправомірною та зобов`язати начальника Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тетеричко І.А. зняти арешт з банківського рахунку № НОМЕР_1 відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Представник скаржника в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про слухання справи в його відсутність, скаргу підтримав, просив задовольнити її повністю.

Боржник та стягувач в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про слухання справи.

Представник Другого ВДВС в судове засідання не з`явилася, до суду направила заяву про слухання справи в її відсутність та відзив на скаргу, в якому зазначила, що державний виконавець відділу ДВС при винесенні оскаржуваної постанови діяв в межах наданих йому повноважень, а постанова про повернення виконавчого документа стягувачу є законною, обґрунтованою та такою, яка прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права. А тому просила відмовити у задоволенні скарги повністю.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Згідно ч 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Порядок примусового виконання судових рішень, оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби визначений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом частини 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із частинами 1, 2 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені ч.2 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон), які є представниками влади і здійснюють примусове виконання судових рішень.

Особа, на користь якої судом ухвалено або іншим уповноваженим органом (посадовою особою) прийнято рішення, управі вимагати його виконання. Реальне виконання рішення, що набрало юридичної сили, є обов`язковою складовою як реалізації особою права на справедливий суд, так і реалізації особою своїх цивільних (майнових) прав, на захист яких ухвалено (прийнято) відповідне рішення. У цьому розумінні обов`язковість і виконання рішення відповідають суті положень, зокрема, п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції, ратифікованих Україною, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (ст.6 Закону).

Законодавством України на державного виконавця покладається обов`язок вживати необхідних заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема державний виконавець повинен здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом.

Відповідно до ст.26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення, в якій стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Як вбачається з матеріалів скарги та встановлено у судовому засіданні, у провадженні Братського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 59348069 за виконавчим листом № 476/730/17 виданим 12.06.2019 року Єланецьким районним судом про стягнення 130401,59 грн. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ( а.с. 54-166).

В межах виконавчого провадження начальником Братського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 17.07.2019 року накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_1 , що містяться на всіх рахунках у тому числі тих, які будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника та знаходяться, також і в ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (а.с. 88).

У виконавчому провадженні № .09.2022 року старшим державним виконавцем Братського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Салига Д.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» ( а.с. 166).

Пунктом 2 ч.1 ст.37 вищезазначеного Закону визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Як слідує з матеріалів виконавчого провадження № 59348069 наданих суду представником скаржника, боржнику ОСОБА_1 станом на 27.06.2022 року нараховувався дохід податковим агентом з кодом (Головний центр підготовки особового складу державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момотова (військова частина НОМЕР_2 ) та він отримував дохід за ознакою 185 (суми грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями) (а.с. 164).

Як слідує з довідки за вих. № 4563 від 21.08.2023 року боржник ОСОБА_1 проходить службу у військових частинах Державної прикордонної служби України з 14.02.2022 року по теперішній час (а.с. 167).

Із виписки по картці/рахунку від 12.03.2022 року наданої АТ КБ "ПРИВАТБАНК" станом на 23.09.2023 року вбачається, що баланс на рахунку боржника ОСОБА_1 становить 150058,69 грн. (а.с. 168).

З огляду на те, що примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка зобов`язана вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, державний виконавець, маючи реальну можливість виконати рішення суду, діяв з порушенням вказаного Закону, при цьому прийняв неправомірне рішення про повернення виконавчого листа.

На даний час Братський відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) реорганізовано.

31.07.2023 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тетеричко І.А. з заявою про зняття арешту з заробітної банківської картки (а.с. 8).

16.08.2023 року боржник отримав відповідь на вищевказану заяву зі змісту якої дізнався про прийняте рішення про повернення виконавчого листа стягувачу та, що завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» (а.с. 9).

Стаття 41 Закону передбачає, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. На день надання інформації виконавче провадження не відновлене, тому вчинення виконавчих дій в ньому не можливе. При цьому роз`яснено, що рішення прийняте за наслідками розгляду звернення може бути оскаржене, в порядку визначеному законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Нормою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» на державного виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. В той же час, державний виконавець, маючи інформацію про місце роботи боржника та наявність виплачуваної заробітної плати за рахунок якої можливо виконати судове рішення, незаконно виніс постанову про повернення виконавчого листа стягувачу внаслідок чого судове рішення залишається не виконаним, а зарплатний рахунок арештованим. При цьому на арештованому рахунку боржника перебувають кошти в достатній кількості для виконання рішення суду.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судом роз`яснено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на статтю 129-1 Конституції України.

Суд звертає увагу на практику Європейського Суду з прав людини, який у своїх рішеннях по справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії», «Войтенко проти України» наголошував, що права на звернення до суду та виконання судового рішення, гарантовані статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це складова права на справедливий судовий захист, яка також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні. Ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок.

Судом встановлено, що станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду з даною скаргою та під час її розгляду, рішення Єланецького районного суду Миколаївської області у справі №476/730/17 залишається невиконаним. Державним виконавцем переконливих доводів, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про законність прийняття ним оскаржуваного рішення, зокрема, повернення виконавчого документу стягувачу, наведено не було, а тому суд вважає, що такі його дії не відповідають вимогам Закону.

За таких обставин, оскільки твердження представника скаржника, зазначені у скарзі, знайшли своє підтвердження, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення скарги в частині визнання постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу неправомірною.

Вимога представника скаржника про зобов`язання начальника Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тетеричко І.А. зняти арешт з банківського рахунку № НОМЕР_1 відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволенню не підлягає.

Так, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до ч.1 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У постановах Верховного Суду від 12.08.2020 у справі № 569/17603/18 та від 22.12.2021 у справі № 634/292/21 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 37 зазначеного Закону арешт із майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.п. 1, 3, 11 ч. 1 ст. 37 цього Закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.

У зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258-260, 448-449, 450-451 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Братського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити частково.

Визнати постанову від 27.09.2022 року старшого державного виконавця Братського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Салига Д.В. про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні № 59348069 за виконавчим листом № 476/730/17 виданим 12.06.2019 року Єланецьким районним судом Миколаївської області про стягнення 130401,59 грн. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неправомірною.

В іншій частині вимог скарги відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Миколаївського апеляційного суду через Єланецький районний суд Миколаївської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали буде виготовлено 29.09.2023 року.

Суддя Н.В. Чернякова