ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5100/23 Справа № 174/35/21 Суддя у 1-й інстанції - Борцова А.А. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Максюти Ж.І.,

суддів: - Барильської А.П., Зайцевої С.А.,

за участю секретаря - Шавкун Л.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 16 березня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною частковою власністю подружжя та поділ майна без виділу його часток в натурі,

В С Т А Н О В И ЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною частковою власністю подружжя та поділ майна без виділу його часток в натурі, вказуючи, що шлюб між ним та відповідачкою було укладено та зареєстровано у встановленому законом порядку 08 серпня 2008 року. Від шлюбу спільних дітей не мають. Під час шлюбу ними, за спільні кошти, було придбано майно, яке за законом є їхньою спільною власністю, а саме нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , яке використовується відповідачкою під перукарню « ОСОБА_3 ». Кошти на придбання зазначеного майна були отриманні в більшій своїй частині в результаті його трудової діяльності, оскільки він працює та має стабільний дохід у вигляді заробітної плати за своїм основним місцем роботи.

Згідно із цінами, які існують на цей час в м.Вільногірськ, про що маються офіційні повідомлення в засобах масової інформації - Інтернет ресурсах «DОМ.Rіа», «rуіnок.соm.uа», «LUN.uа», «ОLХ.uа», середня вартість аналогічного до спірного вбудованого у житловий будинок нежитлового приміщення, що використовується в комерційних цілях, складає в середньому 400 000 (чотириста тисяч) гривень. Вартість частки спірного приміщення, таким чином складає, відповідно, в середньому 200 000 (двісті тисяч) гривень. Таким чином, оскільки між ним та відповідачкою жодних домовленостей щодо розміру часток кожного із них в спірному майні не було, а шлюбний договір між ними не укладався, за змістом норм діючого СК України вважається, що кожен з них має право власності на 1/2 частку в спірному нежитловому приміщенні.

Оскільки спірне приміщення розташоване в багатоквартирному та багатоповерховому будинку, то з урахуванням конструктивних та технічних особливостей спірного майна, виділити кожній із сторін у власність 1/2 частину спірного майна в натурі є технічно та фізично неможливим, а тому доцільним та необхідним буде визнати за ним та відповідачкою право власності на 1/2 частку в спірному приміщенні за кожним і без виділу цієї частки кожному в натурі. Але відповідачка заперечує його право власності на частину зазначеного вище приміщення, мотивуючи це тим, що квартира, у якій згодом було розміщене спірне приміщення, була її власністю ще до укладання з ним шлюбу.

Такі твердження спростовуються положеннями ст.62 СК України, відповідно до положень якої, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спірне приміщення під час шлюбу з відповідачкою було виведено із житлового (змінився правовий статус спірного майна), воно істотно збільшилося у розмірі, оскільки в ньому було облаштовано окремий вхід з АДРЕСА_2 , вхід облаштований ґанком, сходами, навісом та мощенням, так само приміщення збільшилось і у своїй вартості за рахунок перебудови приміщення всередині, заміни розташованих в середині приміщення комунікацій, вікон та дверей, капітального ремонту приміщення та обладнання його під перукарню, утеплення фасаду приміщення зовні.

Але оскільки всі правовстановлюючі документи на зазначене вище приміщення, були виготовлені та складені на ім`я відповідачки, вона на сьогоднішній день безпідставно не визнає його право на 1/2 частку в спірному приміщенні, при тому, що відповідачка не мала самостійного та достатнього доходу для придбання та переобладнання цього приміщення, добровільно визнати за ним право на частку у спірному приміщенні відмовляється, що й змушує його звертатися за захистом його прав та інтересів до суду з цим позовом, оскільки відповідачка в інший шлях вирішити цей спір на добровільних засадах не бажає.

Просить провести поділ нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , яка є їхньою спільною сумісною власністю, між ним та відповідачкою шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку приміщення АДРЕСА_1 без виділу цієї частки в натурі та стягнути з відповідачки судові витрати понесені ним по справі.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 16 березня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною частковою власністю подружжя та поділ майна без виділу його часток в натурі відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції просить його скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с.5 т.1)

Відповідно до копії договору дарування квартири від 30.12.2016, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , розташовану на першому поверсі чотириповерхового житлового будинку, загальною площею 54,5 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м.(а.с.26 т.1)

Відповідно до копії акта обстеження щодо можливості та доцільності переведення житлового приміщення (квартири, будинку) АДРЕСА_1 із житлового в нежитловий фонд міста від 25.01.2017, при обстеженні даної квартири встановлено вхідні двері металеві, міжкімнатні двері відсутні, підлога дерев`яна, зламана, прогнила та пошкоджена, комунікаційне устаткування проржавіло, частково зрізане. Стіни приміщення суцільно покриті грибковою пліснявою. Квартира не придатна для проживання. (а.с.87 т.1)

Згідно з рішенням виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 21.02.2017 дана квартира, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, виведена з житлового фонду та переведена в нежитловий фонд міста для переобладнання під салон краси (а.с.27 т.1), ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку встановлюється сервітут, розташованої по АДРЕСА_2 , для обслуговування перукарні. (а.с.219 т.1)

Відповідно до копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань, ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид діяльності надання послуг перукарнями та салонами краси. (а.с.28 т.1)

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири від 30.12.2016. (а.с.99-100 т.1)

Згідно висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 4672/4673-21 від 17.06.2022 року, встановити дійсну ринкову вартість квартири АДРЕСА_1 на час її придбання ОСОБА_2 , а саме станом на 30.12.2016, не є можливим в зв`язку з відсутністю в інституті бази даних продажі нерухомості в м.Вільногірську станом на 2016 рік. Ринкова вартість нежитлового приміщення будинку АДРЕСА_2 , з урахуванням того, що зазначене приміщення залишається квартирою, площею 54,5 кв.м та в квартирі виконано ремонт, на час проведення експертизи складає 360 214,00 грн.

З часу її придбання 30.12.2016 до моменту проведення експертизи 02.06.2022 в зазначеній квартирі виконані поліпшення. Ринкова вартість нежитлового приміщення будинку АДРЕСА_2 , яке використовується під діяльність перукарні « ІНФОРМАЦІЯ_1 », на день проведення експертизи складає 876 759 грн. (а.с.157-174 т.1)

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивачем не доведено, що набута під час шлюбу відповідачкою ОСОБА_2 в дар квартира АДРЕСА_1 , яка використовується нею для здійснення власної підприємницької діяльності в якості перукарні, є спільною сумісною власністю подружжя, а перетворення цього майна, в результаті проведеного ремонту, є значним і збільшення його вартості істотним, і відбулося за рахунок грошових та трудових затрат позивача, а відтак, в межах заявлених вимог, у задоволенні позову слід відмовити.

Суд першої інстанції правильно визначився зі спірними правовідносинами та встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, під час якого позивачка ОСОБА_2 , згідно договору дарування від 30 грудня 2016 року, набула у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка відповідно до рішення виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області № 62/0/7-17 від 21.02.2017, була переведена із житлового фонду у нежитловий і використовується позивачкою для здійснення власної підприємницької діяльності у якості перукарні « ІНФОРМАЦІЯ_1 », однак державна реєстрація цього об`єкту як нежитлового приміщення на даний час не проведена, і таким чином, державою право власності на вказаний об`єкт, як нежитлове приміщення, не визнано, а відтак, підстави для проведення поділу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , про що просить позивач ОСОБА_1 , відсутні оскільки юридично такий об`єкт не існує.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна, а також мету придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало вищенаведеним критеріям, таке майно може бути визнано спільно нажитим та підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Аналіз ст. 60, 69, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15 (провадження № 14-114цс20), істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що його внесок у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування сторін у шлюбі не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення, формального підходу суду до його вирішення, порушення норм матеріального та процесуального права, неврахування обставин, які є важливими для правильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 16 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: А.П.Барильска

С.А. Зайцева