Справа № 196/892/21
№ провадження 2/196/31/2023
21 вересня 2023 року смт. Царичанка
Царичанський районний суд Дніпропетровської області
у складі: головуючого - судді Бабічевої Л.П.,
за участю секретаря судового засідання Кузнецової Г.С., Шевченко Т.І.,
учасників справи:
представника позивачки - адвоката Салтисюка Ю.В.,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - адвоката Тараненка П.П. (у режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у смт.Царичанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, -
Позивач ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Тараненко П.П., звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
14.03.2022 р. ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Салтисюк Ю.В., подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, третя особа державний нотаріус Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кравчук С.В.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що вона, починаючи з 1990 року зі своєю сім`єю проживала в будинку АДРЕСА_1 . Проживала разом з чоловіком ОСОБА_3 , донькою ОСОБА_4 та сином ОСОБА_2 (відповідачем за зустрічним позовом). Житловий будинок був оформлений на її чоловіка ОСОБА_3 , однак, при цьому являвся спільним майном подружжя, так як будинок був побудований у період шлюбу.
ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_3 помер та у 2009 році вона прийняла спадщину після його смерті, до якої входило нерухоме майно, розташоване за адресою: будинок АДРЕСА_1 .
Після смерті чоловіка за вищевказаною адресою вона почала проживати в будинку разом із сином ОСОБА_2 , його дружиною ОСОБА_5 та онукою ОСОБА_6 .
Даний житловий будинок все життя являвся її єдиним житлом, у якому вона проживала майже все своє життя.
Починаючи приблизно з 2018 по 2020 років, між нею та її сином ОСОБА_2 і його дружиною ОСОБА_5 почали систематично виникати побутові сварки, ініціатором яких здебільшого являється саме син та його дружина.
Під тиском сина вона змушена була з 04.09.2020 року переїхати для проживання до своєї доньки ОСОБА_7 , яка відповідно зобов`язалася піклуватися про неї. Її переїзд у вересні 2020 року для проживання в с.Ланна Полтавського району Полтавської області жодним чином не був її добровільним рішенням, а став наслідком штучно створених, нестерпних для проживання умов в її будинку.
23.11.2021 року вона за місцем проживання своєї доньки та відповідно своїм тимчасовим місцем проживання отримала на свою адресу з Царичанського районного суду позовну заяву про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: будинок АДРЕСА_1 , позивачем за якою являвся її син ОСОБА_2 .
Ознайомившись із текстом позовної зави та додатками їй стало відомо, що обґрунтовуючи позовні вимоги, її син ОСОБА_2 послався на договір дарування житлового будинку від 09.02.2010 року, який був посвідчений державним нотаріусом Царичанської державної нотаріальної контори Кравчук С.В. та відповідно зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Виключно після ознайомлення з додатками до вищевказаної позовної заяви вона дізналась про існування договору дарування житлового будинку від 09.02.2010 року, згідно якого вона, як дарувальник, подарувала на користь свого сина ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 . До моменту ознайомлення з додатками до позовної заяви вона ніколи, навіть з чужих слів, не ознайомлювалася зі змістом договору дарування житлового будинку, вказаного документу не бачила та відповідно син, чи будь-яка інша стороння особа на її адресу подібної інформації про укладений договір не повідомляв.
Вона не мала наміру укладати договір дарування житлового будинку, в тому числі на користь свого сина, так як даний будинок являвся єдиним житлом, в якому вона планувала доживати свій вік. Жодних намірів змінювати своє місце проживання у неї також не було і не могло бути, так як вона являється особою похилого віку та в силу свого віку взагалі досить рідко залишала будинок.
Після ознайомлення з текстом договору дарування житлового будинку, вона згадує, що дійсно, приблизно у 2010 році її син наполегливо просив відвідати нотаріальну контору в смт. Царичанка, однак, при цьому повідомляв, що в нотаріальній конторі необхідно буде посвідчити договір, який буде підтверджувати, що син до кінця її життя буде її утримувати, і лише після смерті у його власність перейде будинок. Вона не володіє інформацією про точну назву договору, який пропонував їй укласти син, так як взагалі не обізнана в питаннях права, однак точно може стверджувати, що як їй пояснили, що договір не передбачав переходу права власності на будинок відразу на користь сина, а виключно після смерті власниці.
Вона фактично надала згоду на підписання договору довічного утримання та відповідно була переконана, що саме документ такого змісту був нею підписаний в лютому 2010 року. Ні від свого сина ОСОБА_2 , ні від осіб, присутніх в нотаріальній конторі, в тому числі нотаріуса, вона ніколи не чула про укладення саме договору дарування житлового будинку, а відвідуючи нотаріальну контору, вважала, що підписує документи, що стосуються обов`язку сина утримувати її до смерті і тільки після цього повинен був відбутися перехід права власності на будинок.
Вважає, що окремим доказом допущеної помилки при підписанні договору дарування, свідчить той факт, що після підписання вказаного договору вона, як і раніше продовжила проживати у своєму будинку, користуватися власним майном, віддавати сину частку пенсії для оплати комунальних послуг, так як сама, в силу віку, була не в змозі це робити.
Таким чином стверджує, що договір дарування житлового будинку від 09.02.2010 року був нею підписаний помилково, так як згідно роз`яснень рідного сина вона вважала, що підписала документи, пов`язані з посвідченням заповіту.
У зв`язку з відсутністю належного роз`яснення з боку нотаріуса, вона не усвідомлювала значення підписаного документу і він не відповідав її волевиявленню. Помилка при укладенні договору відбулася виключно у зв`язку з її похилим віком, поганим станом здоров`я, в тому числі станом зору, що не дозволило їй самостійно повноцінно ознайомитися з текстом в документі. Так як відвідування нотаріальної контори та підписання документів було ініційовано її рідним сином, вона повністю довірилася його наполегливим переконанням та необхідності складання заповіту, не розуміючи значення документу, яким виявився договір.
Вважає, що вищевикладені обставини свідчать про недійсність договору дарування, укладеного 09.02.2010 року, між нею та ОСОБА_2 , оскільки її внутрішня воля не відповідала її зовнішньому прояву, тобто даний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зокрема частини третьої статті 203 ЦК України, а тому має бути визнаний судом недійсним (частина перша, третя статті 215, частина перша статті 229 ЦК України).
Також просить суд врахувати, що строки позовної давності були пропущені нею в зв`язку з відсутністю будь-якої інформації щодо укладення договору дарування житлового будинку. Фактично вона припустилася помилки при укладенні оскаржуваного договору дарування, взагалі не усвідомлювала його правовий зміст та наслідки. Всі документи на будинок перебували у володінні сина, про зміну власника будинку їй ніхто не повідомляв. Безпосередньо текст договору дарування вона побачила та відповідно за допомогою фахівця в галузі права змогла ознайомитися з його змістом лише 23.11.2021 року.
Враховуючи вказані обставини, просить суд врахувати їх як поважні причини пропуску строку позовної давності та відповідно захистити їх порушене право.
Позивачка просить:
- визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений 09 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кравчук С.В., зареєстрований у Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 11.03.2010 року за № 28521364;
- скасувати запис про право власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно № 28521364 від 11 березня 2010 року, яким право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 .
Також просить визнати поважними причини пропуску строків позовної давності для звернення з позовом про визнання недійсним договору дарування будинку від 09.02.2010 року.
Ухвалою судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Руснака А.І. від 26.10.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та призначено підготовче судового засідання (а.с.28).
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.09.2022 року справа за первісним позовом передана у провадження судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Бабічевої Л.П. та ухвалою судді від 14.09.2022 року призначено підготовче судового засідання (а.с.66-67).
Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 05.10.2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 78).
Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 02.02.2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 129).
Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 09.08.2023 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 адвоката Тараненка П.П. та прийнято відмову від позову, провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, закрито (а.с. 190).
Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21.09.2023 року вилучено із учасників справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кравчук С.В., про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кравчук Світлану Василівну (а.с. 218).
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Тараненко П.П. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним відмовити в повному обсязі за безпідставністю та необґрунтованістю. Зазначив, що ОСОБА_2 згідно договору дарування житлового будинку від 09.02.2010 року, який зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.03.2010 року, є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_8 , як на підставу своїх позовних вимог посилалась на те, що при укладенні договору дарування вона помилилася щодо правової природи договору, прав та обов`язків сторін. На момент укладення договору у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність сину житлового будинку, оскільки будинок є її єдиним житлом, в якому вона проживала та яке фактично утримувала. Крім того, вона вважала, що в нотаріуса підписувала документи, пов`язані з посвідченням заповіту.
Проте, позивачка на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Звертає увагу, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим законодавством, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а сам правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
До нотаріального посвідчення правочину нотаріус зобов`язаний здійснити перевірку дієздатності та правоздатності сторін правочину. При перевірці цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи нотаріус зобов`язаний ознайомитися з установчими документами, свідоцтвом про державну реєстрацію і витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців цієї юридичної особи і перевірити, чи відповідає нотаріальна дія, яка вчиняється, обсягу її цивільної правоздатності та дієздатності. Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у них. Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, що підтверджують його вік, зокрема за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Дієздатність громадянина також перевіряється на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.
У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. При посвідченні правочинів нотаріус встановлює дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.
Позивачем ОСОБА_1 та її представником не надано до суду доказів того, що під час посвідчення оспорюваного договору дарування нотаріусом не дотримано вищенаведених вимог законодавства, або з боку нотаріуса мало місце недобросовісне ставлення до виконання своїх обов`язків, і що такі дії нотаріуса оспорювались позивачем, протиправність дій нотаріуса встановлювалась у визначеному законом порядку, а тому слідує висновок, що при укладенні договору дарування житлового будинку від 09.02.2010 року нотаріусом належним чином виконано всі передбачені діючим законодавством дії, правоздатність та дієздатність сторін договору перевірено, перед підписанням договір дійсно прочитаний сторонами вголос, тощо.
Нотаріусом були проведені всі необхідні дії для установлення волевиявлення позивача та дійсних намірів сторін перед укладенням договору. Сукупність вищевизначених дій прямо вказує на спрямованість наміру сторін правочину на настання правових наслідків, оскільки після їх здійснення дарувальницею було втрачено, а обдаровуваним безоплатно набуто право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що по суті і є правовими наслідками договору дарування. Аналогічні висновки викладено у постанові КЦС ВС від 13 лютого 2020 року №756/6516/16-ц та у постанові КЦС ВС від 30 червня 2022 року №536/569/20.
Посилання позивачки у позовній заяві на те, що спірний договір дарування укладений всупереч її волі, оскільки вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими.
Доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок обману чи помилки щодо природи правочину ОСОБА_1 та її представником суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні Договору дарування обману та помилки, а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивачки, суду не надано. Позивачкою не доведено неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину - договору дарування від 09.02.2010 року, і що саме ці обставини вплинули на її волевиявлення (а.с. 101-106).
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та пояснила, що ініціатором укладення договору був її син ОСОБА_2 і невістка ОСОБА_5 . У нотаріуса договір вона підписувала, але не читала, що було написано у договорі. Нотаріусом не було роз`яснено зміст документу. Вона вважала, що підписувала заповіт. На обліку у лікарів з приводу захворювання вона не стояла. Стан здоров`я на момент підписання договору був задовільний. У вересні 2020 року вона вимушено переїхала проживати до своєї доньки через неприязні відносини із сином і його дружиною.
Представник позивачки адвокат Салтисюк Ю.В. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, зазначених у позові. Пояснив, що у ОСОБА_1 бажання на укладення договору дарування не було. Під час укладення договору була допущена помилка.
Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за безпідставністю і необгрунтованістю. Пояснив, що з вересня 2020 року його мати виїхала до доньки добровільно в с.Ланна Полтавської області за її особистим рішенням, конфліктів між ними не було. При укладенні договору дарування у нотаріуса був присутній він і мати, яка особисто поставила підпис у договорі.
Представник відповідача адвокат Тараненко П.П. (у режимі відеоконференції) у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов. Крім того вважає, що пропущений строк позовної давності, оскільки право на пред`явлення позову виникло у ОСОБА_1 ще з 2010 року.
Суд заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 09.02.2010 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Царичанської державної нотаріальної контори Кравчук С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 48. Згідно вищевказаного договору дарування, позивачка передала у власність безкоштовно житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 10).
На момент укладення оспорюваного договору дарування житлового будинку від 09.02.2010 року, позивачці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилося 66 років.
11 березня 2010 року на підставі вказаного договору дарування було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 28521364 ( а.с.11, 92).
У судовому засіданні сторони визнали, що позивачка ОСОБА_1 до вересня 2020 року проживала у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . З вересня місяця 2020 року проживає у своєї доньки в с.Ланна Полтавської області.
Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Позивачка як на підставу позовних вимог посилається на те, що підписуючи договір дарування, вона не мала бажання та волевиявлення на укладення спірного договору і відчуження належного їй на праві власності житлового будинку, оскільки фактично залишилася без житла. Під час укладення договору була допущена помилка, вважала, що підписувала заповіт. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 229 ЦК України.
Суд не може взяти до уваги вищевказані доводи позивачки огляду на таке.
Так, згідно із статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним: право власності на предмет договору переходить до обдаровуваного без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правова позиція Верховного Суду України щодо предмета доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладена у постановах ВСУ від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження № 6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).
Так, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України).
Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Матеріалами справи підтверджено, що 09.02.2010 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Царичанської державної нотаріальної контори Кравчук С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 48. Згідно вищевказаного договору дарування, позивачка передала у власність безкоштовно житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.10).
Пунктом 7 договору дарування житлового будинку від 09.02.2010 р. встановлено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, волевиявлення сторін є вільним і усвідомленим; укладення договору відповідає їх інтересам, і обставин, які б перешкоджали укладенню договору дарування та які б умовчувалися не існують, договір не укладається під впливом тяжкої для Дарувальника обставини. Сторони стверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, у момент укладення цього договору вони усвідомлюють значення своїх дій і можуть керувати ними.
Отже, ОСОБА_9 підтвердив, що розуміє значення, умови цього правочину, його правові наслідки, значення своїх дій, розумів зміст цього договору, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного, зокрема, позивачкою ОСОБА_1 , яка в судовому засіданні підтвердила, що дійсно вона особисто підписала договір.
Договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.03.2010 р. за №25534885 (а.с. 11).
Належних та беззаперечних доказів помилки позивачки ОСОБА_1 щодо правової природи укладеного нею правочину суду не надано.
Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , дійсно є людиною похилого віку та на час укладення оспорюваного договору - 09 лютого 2010 року, їй виповнилося 66 років.
Доказів того, що на момент укладення договору дарування захворювань, які б могли бути підставою не усвідомлення позивачкою факту укладення правочину, чи перебування у такому стані, при якому вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, суду не надано.
Крім того, сама позивачка в ході розгляду справи пояснила, що на обліку у лікарів з приводу захворювання вона не стояла і що стан здоров`я на момент підписання договору був задовільний.
Також судом встановлено, що з вересня 2020 року і по даний час позивачка ОСОБА_1 проживає у своєї доньки ОСОБА_7 в с.Ланна Полтавського району Полтавської області. При цьому позивачка у позовній заяві зазначила, що донька зобов`язалася піклуватися про похилу матір. Отже, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не може вважатися єдиним житлом ОСОБА_1 .
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачка не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилилася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення.
За встановлених фактичних обставин справи суд вважає, що ОСОБА_1 змінила наміри щодо відчуження майна вже після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.
Таким чином, позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування вона мала волевиявлення саме на укладення заповіту, суд доходтить висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним в порядку статті 229 ЦК України.
Допитані в судовому засіданні за клопотанням представників сторін на підтвердження обставин за первісним позовом свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 надавали покази з приводу справи за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та не стосуються обставин справи по зустрічному позову, тому суд не дає оцінку показанням даних свідків, як доказам у справі.
Отже, позов про визнання недійсним договору дарування житлового будинку є необґрунтованим, недоведеним, а тому не підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги в частині скасування запису про право власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, то у спірних правовідносинах вимога ОСОБА_1 про скасування запису від 11 березня 2010 року № 28521364 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірний будинок, по-перше, має похідний характер від заявленої нею вимоги про визнання недійсним договору дарування, а по-друге, згідно з пунктами 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Таким чином, з 16 січня 2020 року, законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про державну реєстрацію права, а отже, спосіб судового захисту шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку не ґрунтується на вимогах закону.
Щодо заявленої позивачкою вимоги про визнання поважними причини пропуску строків позовної давності та заявленого в ході судового розгляду справи клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.
Відмовляючи у задоволенні позову за необґрунтованістю, суд не дає оцінки щодо строку позовної давності з огляду на таке.
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.
Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Враховуючи викладене і те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що судові витрати, понесені позивачкою, відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 12, 13, 78-80, 81, 141, 142, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 02 жовтня 2023 року.

Суддя Л.П. Бабічева