Справа № 303/3361/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/3361/23 за скаргою боржника ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження Відділ державної виконавчої служби у м. Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, на бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_1 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 25 квітня 2023 року, головуючий суддя Полянчук Б.І., -

встановив:

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяв адвокат Райко В.В., подала 18.04.2023 до суду зазначену скаргу, де суб`єктом оскарження визначила Відділ державної виконавчої служби у м. Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції і мотивувала скаргу таким.

22.09.2015 Мукачівським міськрайонним судом постановлено заочне рішення у справі № 303/4720/15-ц, яким стягнуто з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 16841,73 дол. США (еквівалент 367823,38 грн). На виконання цього рішення судом був 16.10.2015 виданий виконавчий лист № 2/303/2618/15.

Під час примусового виконання рішення суду Відділом ДВС у м. Мукачево Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 06.11.2015 у виконавчому провадженні № 49230434 і 25.08.2016 у виконавчому провадженні № 51942335 були накладені арешти на майно боржника та оголошено заборону відчуження майна.

16.12.2015 та 06.02.2020 виконавчий лист № 2/303/2618/15 від 16.10.2015 орган ДВС повернув стягувачу, оскільки у боржника відсутнє майно та кошти, на які можна звернути стягнення, доказом чого є постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчих провадженнях № 49230434 і № 51942335.

Представник боржника 11.04.2023 звернувся до начальника Відділу ДВС у м. Мукачево Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з листом, яким просив зняти арешти, накладені 16.11.2015 та 25.08.2016 на майно боржника ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях № 49230434 і № 51942335, та повідомити про наявні станом на 10.04.2023 інші виконавчі провадження з виконання виконавчого листа від 16.10.2015 № 2/303/2618/15.

Начальник органу ДВС ОСОБА_2 надав 13.04.2023 відповідь за № 2230/06-07 про те, що виконавчий лист від 16.10.2015 № 2/303/2618/15 стягувачем повторно не пред`являвся. Зі змісту відповіді також випливає, що начальник відділу ДВС у м. Мукачево відмовив боржнику у знятті арешту з майна, оскільки повторно виконавчий лист до виконання не пред`являвся і відповідні виконавчі провадження відсутні.

Зважаючи на те, що боржник у повному обсязі поза виконавчим провадженням погасив заборгованість перед стягувачем, виникли передбачені ст. 37 ч. 1 п. 2, ст. 40 ч. 1, ст. 59 ч.ч. 4, 5 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для зняття арешту з майна боржника. Правових підстав для відмови в знятті арештів з майна у посадових осіб Відділу ДВС у м. Мукачево немає, а відмова в цьому є протиправною бездіяльністю.

Застосування арешту майна боржника та заборони його відчуження є заходом для забезпечення реального виконання рішення, підстави для чого перестають існувати з повним виконанням боржником рішення. Наявність арешту майна боржника та заборони його відчуження за таких умов протиправно порушує право власності боржника на майно.

Спір виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності виконавців, які 16.12.2015 і 06.02.2020 повертаючи виконавчий лист № 2/303/2618/15 стягувачу не зняли арешт із майна боржника, а через те, що на заяву боржника від 10.04.2023 про зняття арештів у зв`язку з повним виконанням виконавчого документа поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт із майна.

Посилаючись на ці обставини, ґрунтуючись на вказаних вище положеннях закону, на нормах ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 447 ЦПК України, на інших нормах законодавства, ОСОБА_1 просила:

визнати неправомірною бездіяльність посадових осіб Відділу ДВС у м. Мукачево Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняття арештів, накладених на все її майно відповідно до постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.11.2015 у виконавчому провадженні № 49230434 і від 25.08.2016 у виконавчому провадженні № 51942335;

зобов`язати посадову особу Відділу ДВС у м. Мукачево Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт, накладений на все її майно відповідно до постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.11.2015 у виконавчому провадженні № 49230434 і від 25.08.2016 у виконавчому провадженні № 51942335 (номери записів обтяжень 26393035 від 23.11.2015 і 31917233 від 18.10.2016).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 25.04.2023, з урахуванням ухвали цього ж суду від 05.05.2023 про виправлення описки в ухвалі суду, у задоволенні скарги відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності скарги по суті, оскільки дії державних виконавців із незняття арешту з майна боржника при поверненні виконавчих документів стягувачу відповідали вимогам закону, а боржник у виконавчому провадженні обрав невірний спосіб захисту свого права власності, позаяк належним способом є звернення до суду з позовом про зобов`язання зняти арешт із майна.

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Райко В.В., оскаржила ухвалу суду першої інстанції як незаконну та необґрунтовану, посилається загалом на ті самі доводи і обставини, якими мотивувалася скарга.

Крім цього, вказує, що позов у такій справі пред`являтися не може, оскільки йдеться саме про оскарження незаконних дій або бездіяльності держвиконавця. Суд першої інстанції не взяв до уваги усталену практику Верховного Суду стосовно способу захисту, яким для боржника у виконавчому провадженні є оскарження неправомірних дій або бездіяльності державного виконавця та зобов`язання зняти арешт і заборону відчуження майна, що є достатнім і ефективним для захисту майнових прав боржника.

Апелянт наголошує на підходах Європейського суду з прав людини, за змістом яких справедливість має перевагу над строгим розумінням права, кожен має право на ефективний судовий захист і на доступ до правосуддя, які в даному випадку не були додержані.

ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, скаргу задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_1 адвоката Райка В.В., який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи апеляції, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Згідно зі ст. 2, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 5, 76-81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України та цього Кодексу; провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи; кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (подання скарги), так і право на пред`явлення вимог, подання скарги щодо конкретної особи, конкретного суб`єкта та обов`язок такої конкретної особи (суб`єкта оскарження) відповідати за пред`явленими до неї вимогами (поданою скаргою); здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, або в інший ефективний спосіб, що не суперечить закону.

Учасниками цивільних і процесуальних відносин є фізичні та юридичні особи (ст.ст. 1, 2, 24-26, 30, 80, 91, 92 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 42, 46-48 ЦПК України).

Скарги на дії, бездіяльність, рішення державних виконавців розглядаються за загальними правилами, встановленим цивільним процесуальним законом, із винятками і особливостями, передбаченими Розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень». За правилами, встановленими ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Аналогічно це питання щодо суб`єкта оскарження регулюється й положеннями ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII).

Таким чином, по захист своїх порушених прав, в тому числі, зі скаргою, може до суду звернутися особа, права якої порушені, зокрема, боржник у виконавчому провадженні, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі скаржника відповідає обов`язок належного суб`єкта, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються (суб`єкта оскарження), усунути відповідне порушення. Сторона виконавчого провадження може оскаржити рішення, дії (бездіяльність) саме конкретного державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби.

Суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичної чи юридичної особи, поданим відповідно до ЦПК України (ст. 13 ч. 1 ЦПК України), тобто, за зверненням, поданим щодо реальної особи, яка має цивільну та процесуальну право- і дієздатність і повинна відповідати за скаргою. У цьому розумінні та з урахуванням положень ст. 19 Конституції України суд управі здійснювати провадження в справі в порядку цивільного судочинства лише відповідно до правил, встановлених цивільним процесуальним законом, і в межах повноважень, наданих суду законом у такому процесі.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, в межах доводів і вимог апеляційної скарги, водночас не зв`язаний доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення (ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається таке.

Арешт на майно ОСОБА_1 та заборона його відчуження були накладені постановою гол. держвиконавця МВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції ГТУЮ у Закарпатській області Добоні В.М. від 16.11.2015 у виконавчому провадженні № 49230434 і постановою держвиконавця МВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції ГТУЮ у Закарпатській області Стець Л.І. від 25.08.2016 у виконавчому провадженні № 51942335, ці обтяження зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 13, 16, 18-21).

Постановами цих держвиконавців, відповідно, від 16.12.2015 у виконавчому провадженні № 49230434 і від 06.06.2020 у виконавчому провадженні № 51942335 виконавчий лист № 2/303/2618/15, виданий Мукачівським міськрайонним судом, 16.10.2015, повернуто стягувачу (а.с. 10, 14, 17).

У справі міститься довідка АТ КБ «ПриватБанк» від 28.10.2022 про те, що ОСОБА_1 повністю погасила заборгованість за кредитним договором від 26.10.2006 № MKR0GK00000397, договір закрито (а.с. 11).

11.04.2013 представник боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_1 адвокат Райко В.В. подав на ім`я начальника Відділу ДВС у м. Мукачево Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Медвідя І.І. заяву про зняття арештів, накладених на майно боржника у виконавчих провадженнях № 49230434 і № 51942335, та просив повідомити про наявні станом на 10.04.2023 інші виконавчі провадження з виконання виконавчого листа від 16.10.2015 № 2/303/2618/15 (а.с. 7).

Листом від 13.04.2023 № 2230/06-07 начальник Відділу ДВС у м. Мукачево Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Медвідь І.І. підтвердив наявність вищевказаних арештів майна боржника ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях, повернення виконавчого документа стягувачу, повідомив, що виконавчий лист від 16.10.2015 № 2/303/2618/15 стягувачем повторно не пред`являвся, однак, з огляду на положення ст.ст. 37, 40, 59 Закону № 1404-VIII арешт з майна боржника може бути знято за рішенням суду (а.с. 8-9).

За приписами Закону № 1404-VIII:

у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець (ст. 59 ч. 3);

у випадках, не передбачених частинами 3 і 4 цієї статті, арешт може бути знятий за рішенням суду (ст. 59 ч. 5).

Отже, арешт із майна боржника за наявності для того підстав може бути знятий постановою начальника органу ДВС, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець (ст. 59 ч. 3 Закону № 1404-VIII).

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 подала до суду скаргу на бездіяльність посадових осіб Відділу ДВС у м. Мукачево Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняття арештів, накладених на все її майно постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.11.2015 у виконавчому провадженні № 49230434 і від 25.08.2016 у виконавчому провадженні № 51942335, та зобов`язання посадової особи цього органу ДВС зняти арешт, накладений на все її майно відповідно до зазначених постанов у виконавчих провадженнях № 49230434 і від 25.08.2016, проте, суб`єктом оскарження вказала у скарзі Відділ державної виконавчої служби у м. Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 1-6).

За складом учасників процесу суб`єктом оскарження є Відділ державної виконавчої служби у м. Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, начальника цього органу ДВС Медвідя І.І. та/або інших держвиконавців, посадових осіб органу ДВС боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 учасником процесу в своїй скарзі не визначала.

Тож з урахуванням наведених вище положень закону, а також норм ст. 74 ч. 1 Закону № 1404-VIII, ст. 447 ч. 1, ст. 450 ч.ч. 1, 3, ст. 451 ч. 2 ЦПК України суб`єктом оскарження відповідних дій (бездіяльності) є не орган ДВС, а відповідна посадова особа, саме на такого суб`єкта оскарження державного виконавця чи іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, а в разі відсутності відповідної особи (звільнення) на залучену судом до участі в справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи заявника, суд покладає відповідні обов`язки в разі задоволення скарги.

Втім, боржник ОСОБА_1 звернулася зі скаргою не визначивши належного суб`єкта оскарження, позаяк орган ДВС не є таким відповідно до положень ЦПК України, а посадова особа органу державної виконавчої служби, бездіяльність якої оскаржується та про покладення на яку відповідних обов`язків ідеться, не була визначена як суб`єкт оскарження і як учасник процесу в будь-якому процесуальному статусі. Начальник Відділу державної виконавчої служби у м. Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Медвідь І.І. не брав участі в справі.

Таким чином, боржник ОСОБА_1 не звернулася зі скаргою на бездіяльність належного суб`єкта оскарження та в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законом. Посадову особу або коло осіб, бездіяльність яких скаржник просив визнати неправомірною і на яких просив покласти обов`язок поновити її порушені права, взагалі не були скаржником визначені, що вже само по собі унеможливлювало вирішення скарги по суті.

Розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, що відбулося після ухвалення відповідного судового рішення судом першої інстанції (ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст. 55 ч. 1, ст.ст. 351, 352, ст. 368 ч. 1 ЦПК України).

Боржник на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і подав скаргу не визначивши належного суб`єкта оскарження, зазначивши натомість суб`єктом оскарження орган ДВС, який таким не міг бути. Тим часом, саме належний суб`єкт оскарження у справі вправі доводити свою правову позицію, подавати заперечення проти скарги тощо. Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов`язки учасників процесу, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо прав і обов`язків відповідних суб`єктів виконавчого провадження мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є і бере участь належний суб`єкт оскарження державний виконавець або інша посадова особа органу ДВС, до компетенції якої входить вирішення відповідного питання.

Тож скаргу не було подано, а справу не було вирішено щодо належного суб`єкта оскарження. Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного учасника процесу для вирішення скарги. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, судове рішення не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість реального вирішення скарги через відсутність у справі належного суб`єкта оскарження, без якого про законність вирішення скарги не йдеться.

Питання обґрунтованості скарги по суті, її доведеності, правомірності існування арештів і обтяжень майна боржника за умов, коли відповідний борг погашений, інші обставини і питання наразі значення не мають і не можуть вирішуватися з огляду на вищевказані процесуальні причини, що встановлені під час апеляційного розгляду справи.

За умовами справи на стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, а порушення норм закону не можуть бути усунені чи виправлені, що унеможливлює вирішення апеляційним судом скарги та апеляції по суті.

Положення ст. 367 ч. 4, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4 ЦПК України встановлюють, що прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, тож вирішення справи щодо неналежного суб`єкта оскарження та відсутність у справі необхідного для вирішення скарги суб`єкта оскарження є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відтак, суд першої інстанції не мав підстав для вирішення скарги боржника по суті та ухвалив рішення про відмову в ній із порушенням норм процесуального права, тому на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, ухвалу суду скасувати, скаргу боржника залишити без задоволення з наведених вище процесуальних підстав.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 задовольнити частково, ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 25 квітня 2023 року скасувати, скаргу боржника ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження Відділ державної виконавчої служби у м. Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, на бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 21 вересня 2023 року.

Судді