УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 405/3910/23

провадження № 61-13251ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 02 червня 2023 року звернувся до суду з заявою, заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, в якій просив видати обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_1 , а саме: покласти на неї обов`язок усунути перешкоди у користуванні ним (заявником) майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 забезпечити ОСОБА_2 вільний доступ на вселення у 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель під АДРЕСА_1 .

Заяву мотивовано тим, що Кропивницький апеляційний суд постановою від 24 червня 2019 року розірвав шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровського районного управління юстиції м. Кіровограда 25 жовтня 2001 року, актовий запис № 841, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У період шлюбу ОСОБА_1 набула право власності на 8/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, який був в занедбаному стані. Подружжям здійснення покращення цього нерухомого майна, внаслідок їх спільних трудових та грошових витрат. Вартість належного ОСОБА_1 нерухомого майна істотно збільшилася у своїй вартості.

31 липня 2018 року ОСОБА_1 подарувала своїй доньці ОСОБА_3 вказаний будинок.

19 березня 2019 року ОСОБА_1 в насильницький спосіб виселила його з помешкання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вони спільно проживали, вартість якого за час шлюбу внаслідок спільних трудових та грошових затрат значно збільшилась, виставивши у двір його речі та змінивши замки.

17 грудня 2018 року ОСОБА_2 без його відома знято з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

На теперішній час ОСОБА_2 орендує житло за адресою: АДРЕСА_2 .

Кропивницький апеляційний суд постановою від 04 квітня 2023 року визнав об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 . Визнав недійсним договір дарування від 31 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 .

31 травня 2023 року заявник прибув до зазначеного помешкання і спробував вселитися до нього, проте ОСОБА_1 не відчинила йому вхідні двері.

Вказані протиправні дії ОСОБА_1 мають триваючий характер та містять ознаки економічного насильства, передбачені пунктами 3, 4 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 зазначеного Закону ОСОБА_1 є кривдником, оскільки тривалий час вчиняє домашнє насильство, а саме: спочатку протиправно позбавила заявника житла, а тепер перешкоджає йому ним користуватися, тому ОСОБА_2 є постраждалою від домашнього насильства особою і в нього є всі підстави, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» звернутися до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника.

Ленінський районний суд м. Кіровограда рішенням від 14 червня 2023 року заяву ОСОБА_2 залишив без задоволення.

Кропивницький апеляційний суд постановою від10 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовільнив частково, скасував рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2023 року. Видав обмежувальний припис, яким зобов`язав ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні майном, що є об`єктом спільної сумісної власності - 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 , строком на шість місяців з дня набрання цим судовим рішенням законної сили. Вирішив питання щодо судового збору.

Задовольняючи частково заяву суд апеляційної інстанції виходив з того, що наявні підстави для застосування обмежувального припису щодо ОСОБА_1 у зв`язку з доведеністю факту чинення економічного насильства щодо ОСОБА_2 , і що існує високий рівень вірогідності продовження вчинення домашнього насильства за місцем проживання.

04 вересня 2023 року адвокат Ромаданова Г. Г., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2023 року.

Як підставу для касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19 та від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд установив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 25 жовтня 2001 року по 24 червня 2019 року перебували у шлюбі.

Ленінський районний суд м. Кіровограда рішенням від 21 лютого 2005 року у справі № 2-427/05 встановив факт прийняття ОСОБА_1 спадщини на 16/50 (8/25) частин жилого будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та визнав за нею право власності на вказане нерухоме майно.

Згідно договору дарування від 31 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Тєрєховою С. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1236, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 8/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ленінський районний суд м. Кіровограда рішенням від 22 червня 2022 року (справа № 405/9138/19) відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання об`єкта нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання договору дарування нерухомого майна недійсним. Скасував заходи забезпечення даного позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 лютого 2020 року, шляхом скасування арешту на 8/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Кропивницький апеляційний суд постановою від 04 квітня 2023 року зазначене рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 червня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким визнав об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 . Визнав недійсним договір дарування від 31 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади та витягу з Державного реєстру прав, ОСОБА_2 є власником 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 не заперечувала факту вчинення економічного насильства до ОСОБА_2 шляхом вчинення йому перешкод у користуванні житловим будинком, пояснюючи такі дії тим, що в касаційному порядку оскаржується постанова Кропивницького апеляційного суду від 04 квітня 2023 року, якою визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 , тому до вирішення цього спору касаційним судом у ОСОБА_2 відсутні підстави для вселення до будинку.

Згідно з пунктами 3, 4, 14, 15 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) зазначено, що при вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Оскільки факт вчинення ОСОБА_1 економічного насильства відносно ОСОБА_2 знайшов своє підтвердження, а викладені у заяві обставини визнані ОСОБА_1 і не спростовані належними та допустимими доказами, апеляційний дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для застосування обмежувального припису щодо ОСОБА_1 у зв`язку з доведеністю факту чинення економічного насильства щодо ОСОБА_2 , існування високого рівня вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції, а саме постанови Верховного Суду від 23 грудня 2020 року в справі № 753/17743/19, від 29 серпня 2019 року в справі № 640/23804/18 не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки оскаржувана постанова є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2023 року, суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров