Пр.№2/756/495/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2023 року Оболонський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Майбоженко А.М.

секретаря Любін А.Ю.

за участю

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

представника відповідачів ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах: малолітньої ОСОБА_8 і неповнолітньої ОСОБА_9 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районої в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування позовних вимог зазначили наступне.

Позивачі та відповідачі зареєстровані в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час, частина квартири є приватною власністю, а інша так і залишається неприватизованою. Приватизація частини квартири проводилась після визначення порядку користування квартирою між членами сім`ї. Згодом, приватизована частка квартири була успадкована ОСОБА_2 . Але додаткова/окрема адреса виділеній та приватизованій частині квартири не присвоювалась.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 не проживають в спірній квартирі з 1998 року в зв`язку з тим, що виїхали на постійне місце проживання до іншого помешкання. ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , не проживають за адресою спірного житла з народження.

На сьогоднішній день реєстрація відповідачів носить формальний характер, оскільки вони в квартирі не проживають, їх речі в квартирі відсутні, участі в оплаті квартплати і комунальних послуг не приймають.

Позивачі позбавлені можливості вільно користуватися своєю власністю, оскільки реєстрація відповідачів у квартирі збільшує тягар по сплаті житлово-комунальних послуг.

З цих підстав, просять визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

Позивачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що має інвалідність ІІ групи проживає в цій квартирі з матір`ю ОСОБА_1 . З 2000 року по 2015 рік перебував у місцях позбавлення волі. Наразі йому з мамою важко сплачувати за квартиру за житлово-комунальні послуги.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що проживає у спірній квартирі. В цій квартирі зареєстровані всі відповідачі, тому вона повинна сплачувати надмірні кошти за комунальні послуги, які нараховуються на відповідачів. За компенсацією цих послуг до відповідачів не зверталася. Зазначила, що донька з сім`єю близько тридцяти років в спірній квартирі не проживає. З квартири відповідачів ніхто не виганяв. Тільки ОСОБА_10 звертався до неї один раз з проханням пожити в спірній квартирі з своєю нареченою, однак на прохання доньки і онуки вона відмовила. Ключі від квартири позивачка не забирала, просто була необхідність у заміні старих замків. Наразі проживає з сином ОСОБА_2 та його родиною, робили ремонт квартири, відповідачі участі не брали.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах: малолітньої ОСОБА_8 і неповнолітньої ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі.

Представник третьої особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районої в місті Києві державної адміністрації в засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою, в якій просив суд прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України, при прийнятті рішення враховувати інтереси дітей, позовні вимоги не підтримують.

Суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутністю відповідачів, які не з`явилися та третьої особи.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що відповідно до ордера №Г 247328 від 06 січня 1975 року виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради на сім`ю із п`яти осіб була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , житловою площею - 36,9 кв.м., а саме ОСОБА_11 , ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_12 (дочка), ОСОБА_13 (дочка), ОСОБА_2 (син) (а.с.11).

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 25/200 частки спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину належить позивачу ОСОБА_2 .

Інша частина квартири не приватизована.

На даний час у вищевказаній квартирі, крім позивачів зареєстровані відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .

Відповідачі в квартирі не проживають понад одного року, речі в квартирі відсутні, участі в оплаті житлово - комунальних послуг не приймають, що підтверджується зібраними у справі доказами, а також показами відповідачів у якості свідків, які ці обставини не оспорювали.

Допитані в судовому засіданні відповідачі в якості свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 пояснили наступне.

ОСОБА_4 пояснила, є дочкою позивачки ОСОБА_1 і з 90-х років проживає в будинку свого чоловіка за адресою: АДРЕСА_3 . Між ними була укладена усна домовленість, згідно якої ОСОБА_4 проживає в будинку, який належить її чоловіку, а за нею зберігається право користування спірною квартирою. Позивачка ОСОБА_1 на неодноразові прохання пустити своїх онуків пожити в цій квартирі, відмовляла. Домовленості щодо сплати житлово-комунальних послуг між ними не було, мати посилалася та не, що вони там живуть та самі сплачують за ці послуги. Марина до 02.03.2022 року також проживала за адресою АДРЕСА_3 , після чого разом з дітьми виїхала за кордон разом з дітьми.

ОСОБА_5 пояснив, що позивачі йому перешкоджали у проживанні в спірній квартирі з 90-х років він в спірній квартирі не проживав.

Вирішуючи спір про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, суд враховує, що відповідно до ст.18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Згідно зі ст. 15 ЖК УРСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів на території району, міста, району в місті здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, здійснюють контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видають ордери на жилі приміщення.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів міських рад належать повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, що перебуває у комунальній власності відповідних територіальних громад, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності.

Статтею 61 ЖК УРСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом (частина 2 статті 71 ЖК України).

Згідно ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71,72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні роз`яснення містяться у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї такими, що втратив право користування житловим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такого правового висновку щодо застосування положень ст.ст. 71,72 ЖК УРСР дійшов і Верховний Суд у постанові від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22.11.2018 року у справі № 760/13113/14-ц, що враховуються судом у даній справі у відповідності до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Згідно ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на власний розсуд.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи те, що відповідачі в спірній квартирі не проживають без поважних причин понад одного року, суд вважає, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 , що свідчить про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та необхідність їх задоволення судом.

Щодо позовних вимог до відповідачів малолітньої ОСОБА_8 і неповнолітньої ОСОБА_9 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_7 суд зазначає наступне.

Згідно з чч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав.

Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Судом встановлено, що ОСОБА_8 і ОСОБА_9 є онуками позивачки ОСОБА_1 та племінницями ОСОБА_2 , у квартирі не проживають тривалий час з причин проживанням із матір`ю за іншою адресою. З метою забезпечення найкращих інтересів дітей, забезпечуючи баланс інтересів всіх учасників справи, враховуючи відсутність доказів того, що ОСОБА_8 і ОСОБА_9 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, враховуючи наявність поважних причин для їх непроживання у спірній квартирі, з огляду на їх вік, суд приходить висновку, що вимоги позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_8 і ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст.5, 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265, ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги - задовольнити частково.

Визнати такими, що втратили право користування житловим приміщення, а саме квартирою АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Дані учасників справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.09.2023

Суддя А.М. Майбоженко