ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1262/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/1101/23 Категорія: 302090000 Смоляр О. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Новіков О.М.,
секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач (скаржник) ОСОБА_1 ,

відповідач СПП «РВД-АГРО»,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 31.05.2023 (повний текст складено 31.05.2023, суддя в суді першої інстанції Смоляр О.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-АГРО" про розірвання договору оренди земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у квітні 2023 року звернувся до суду з позовом, яким просив розірвати договір оренди землі №1406 від 07.04.2008, укладений між ОСОБА_1 та СПП «РВД-АГРО» щодо земельної ділянки загальною площею 1,1249 га сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Червонослобідської сільської ради, кадастровий номер :03:002:0940; стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі в сумі 3 372,80 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 6 000, 00 грн. Заявою від 27.04.2023 позивач просив зменшити розмір заборгованості за орендну плату та просив її стягнути в сумі 1 124,24 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідач порушив умови зазначеного договору оренди шляхом несплати орендної плати позивачу за 2021-2022 роки. Відповідач на вимоги виплатити кошти не реагує, ніяких пояснень з цього приводу не надає. Тому вважає, що наявні підстави для розірвання договору у зв`язку із систематичним порушенням відповідачем істотних умов цього договору.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 31.05.2023 позовні вимоги у справі залишено без задоволення.

Суд вказав, що з наявних матеріалів справи вбачається факт відмови позивача від отримання щорічної орендної плати до моменту пред`явлення позову, а тому відповідач сплатив орендну плату за користування земельною ділянкою позивачу включно за 2022 рік у розмірі 7 000,00 грн. шляхом поштового переказу післяплати від 12.05.2023. Доказів, які б підтверджували протилежне, позивачем до суду не надано. Натомість відповідачем доведено факт повної сплати орендної плати та надано обґрунтовані пояснення з приводу незначної затримки виплати, що пов`язана з повномасштабним вторгненням російських військ на територію України, та, у зв`язку з цим, проведенням із запізненням посівних робіт у 2022 році, блокуванням російською федерацією зернових коридорів, ракетних обстрілів портів та зернових терміналів, порушенням логістики, пізньою по часу реалізацію зернових і отримання прибутку для виплати орендної плати за паї. Доводи відповідача з даного приводу суд вважає обґрунтованими і переконливими.

Також позивачем не було надано до суду доказів на підтвердження підстав завдання істотної шкоди відповідачем, натомість судом встановлено, що відповідач не відмовився сплачувати орендну плату за землю, а сплатив її в інші строки, що зумовлено дією незалежних від волі відповідача обставин, не допускаючи при цьому саме істотних порушень, тому позивач не був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору оренди землі - отримання за спірним договором оренди грошових коштів (орендних платежів).

Не погоджуючись з таким рішенням суду, адвокат Мельник С.Є. в інтересах позивача подав 06.07.2023 апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та задовольнити позовні вимоги. Скаржник вказує на помилковість висновків суду першої інстанції, що позивач відмовлявся від отримання щорічної орендної плати до пред`явлення позову. Так, позовну заяву було пред`явлено до суду 13.04.2023, а поштовий переказ відправлений відповідачем 12.05.2023 після подачі позову, чим відповідач підтвердив борг за договором оренди. На даний час позивач кошти не отримав. Скаржник вважає безпідставними висновки суду про відсутність систематичної несплати орендної плати з тих підстав, що позивач не звертався за отриманням орендної плати, оскільки договором такого обов`язку орендодавця не передбачено. Натомість, згідно з умовами договору орендна плата виплачується щорічно з 01 січня по 31 грудня й передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформлюється відповідними бухгалтерськими документами та орендодавець має право вимагати від орендаря вчасного внесення орендної плати. Крім того, поштовий переказ від 12.05.2023 орендної плати, на думку позивача, не є належним та допустимим доказом й не мав би братися судом першої інстанції до уваги, так як є документом довільної форми і не є первинним бухгалтерським документом. Скаржник наголошує, що відповідач допустив прострочення виконання свого обов`язку по виплаті орендної плати по договору більше ніж на два роки без поважних причин.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, вважаючи апеляційну скаргу необґрунтованою, а оскаржуване рішення ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, законним і обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду- без змін.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0940 площею 1,1249 га, яка розташована в адміністративних межах Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області за межами населеного пункту (цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.09.2020 № НВ-020 та Державним актом на право приватної власності на землю серії ЧР 17-20-446т від 10.11.2002 (а.с.15).

07.04.2008 між сторонами було укладено Договір оренди землі № 1406 відповідно до якого позивач надав, а відповідач прийняв у строкове платне володіння та користування вказану земельну ділянку, строком на 49 років (а.с.7).

Згідно п. 5 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить (в цінах 1995 року) 16098,90 грн.

Відповідно до п.9 Договору оренди землі, орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 1,5 % від вартості земельної ділянки в натуральній (зерно, олія, пшоно, молоко, цукор, органічні добрива, інші товарно-матеріальні цінності) або в грошовій (готівкою при фінансовій можливості) формі.

Згідно п. 10 Договору, обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Відповідно п.п.11-12 Договору орендна плата виплачується щорічно з 01 січня по 31 грудня. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформлюється відповідними бухгалтерськими документами.

За змістом п. 28 Договору орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Відповідно п.п. 38-39 Договору, дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін, рішенням суду на вимогу однієї зі сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Розірвання договору оренди в односторонньому порядку не допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є несвоєчасна сплата за оренду.

Згідно акту прийому-передачі земельної ділянки в оренду СПП «РВД-Агро» терміном на 49 років від 07.04.2008 позивач передав відповідачу вказану земельну ділянку (а.с.14).

Згідно із Витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 21.02.2022, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0940 становить 37478,06 грн. (а.с.13).

Відповідно до поштового переказу післяплати від 12.05.2023 позивачу сплачено орендну плату за паї за 2021,2022 рік від СПП «РВД Агро» в сумі 7000 грн. (а.с.58).

Правовідносини, наявні між сторонами у справі на підставі наведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

Відповідно до вимог статті 124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

У статті 21 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

За положеннями статті 24 ЗУ «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Частиною першою статті 32 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону (тобто, в тому числі, в разі несплати орендної плати) та умовами договору (в даному випадку п.39 договору оренди землі).

Водночас у пункті д) частини першої статті 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою як систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Далі, згідно зі статтями 13, 21 ЗУ «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.

Вказані висновки відображено у постанові ВС від 31.07.2020 у справі №479/1073/18-ц.

У даному випадку з матеріалів справи вбачається, що станом на час звернення позивача до суду з даним позовом 13.04.2023 існувала заборгованість зі сплати орендної плати за договором оренди №1406 від 07.04.2023 за 2021-2022 роки.

Відповідачем здійснено поштовий переказ орендної плати за 2021-2022 роки в сумі 7 000,00 грн. на ім`я ОСОБА_3 лише після 12.05.2023. Доказів реального отримання коштів позивачем за цим поштовим переказом у справі немає, при цьому адвокат позивача наполягає на їх неотриманні стороною, що дає суду підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь орендодавця заборгованості по орендній платі в сумі 1124,24 грн.

Згідно з п. 11 спірного договору орендна плата вноситься з 01.01. по 31.12. та умовами розірвання договору в односторонньому порядку є несвоєчасна сплата за оренду п. 39 Договору. Отже орендар мав провести розрахунок за оренду земельної ділянки до 31.12.2021 та до 31.12.2022 відповідно. Зважаючи на це мала місце систематична (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, відтак існують підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки через істотне порушення умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.

В обґрунтування власних висновків суд першої інстанції вказав, що позивач відмовлявся від отримання щорічної орендної плати до моменту пред`явлення позову, а тому відповідач сплатив орендну плату за користування земельною ділянкою позивачу включно за 2022 рік у розмірі 7 000,00 грн. шляхом поштового переказу післяплати від 12.05.2023, а доказів, які б підтверджували протилежне, позивачем до суду не надано. Натомість відповідачем доведено факт повної сплати орендної плати.

Проте колегія суддів з такими висновками суду не погоджується, оскільки даний факт не спростовує істотного порушення умов договору через систематичну несплату орендної плати вчасно.

Стосовно доводів відповідача та висновків суду першої інстанції, щодо обґрунтованості незначної затримки виплати, що пов`язана з повномасштабним вторгненням російських військ на територію України, та у зв`язку з цим проведення із запізненням посівних робіт у 2022 році, блокування російською федерацією зернових коридорів, ракетних обстрілів портів та зернових терміналів, порушення логістики, пізньою по часу реалізацію зернових і отримання прибутку для виплати орендної плати за паї колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) ч.ч. 1-3 ст. ЦПК України

Отже, при виникненні обставин на які сторона посилається як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, вона повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними як обставина непереборної сили саме для даного конкретного випадку, по відношенню до конкретного суб`єкта господарювання в конкретних умовах.

Законодавством встановлена форма підтвердження форс-мажорних обставин з боку третіх осіб, якими в Україні виступають Торгово-промислова палата та її регіональні представництва. Ці органи в межах своєї компетенції видають сертифікати про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності, але лише у разі існування та належного підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між дією форс-мажорних обставин і неможливістю виконання.

В зв`язку із запровадженням на території України Указом Президента України № 64 від 24.02.2022 воєнного стану, Торгово-промисловою палатою України було оприлюднено лист № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким повідомлено, що військова агресія Російської Федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 1364, якою визначено механізм формування єдиного переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Актуальний перелік таких територій затверджений наказом Мінреінтеграції від 22.12.2022 №309, до числа яких Черкаська область не входить.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що відповідачем не доведено належними й допустимими доказами неможливість виконання підприємством зобов`язань за встановленими у договорі строками щодо сплати орендної плати, а місцевим судом безпідставно такі доводи взято до уваги.

Відтак наявні підстави для розірвання спірного договору оренди, визначені ст. 32 ЗУ «Про оренду землі», чого суд першої інстанції при вирішенні спору у справі належним чином не врахував.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 31.05.2023 у даній справі слід скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, задовольнивши вимоги апеляційної скарги, та прийняти постанову про задоволення позовних вимог у справі.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (як у даній справі).

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18.

Далі, положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що в цій справі заявником обґрунтовано понесення судових витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 6 000,00 грн., які є співмірними зі складністю справи та підтверджуються наданими доказами.

Отже за положеннями ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути у відшкодування витрат на правову допомогу при розгляді справи судом першої інстанції 6 000,00 грн., задовольнивши позовну заяву позивача.

Відповідно до частини 13 статі 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач у справі звільнений від сплати судового збору у відповідності до пункту 9 частини 1 статті 5 закону України «Про судовий збір», оскільки є особою з інвалідністю 2 групи. Тому з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 2 684,00 грн. за розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції (1 073, 60 грн. за подання позовної заяви та 1 610,40 грн. за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника позивача задовольнити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 31.05.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-АГРО" про розірвання договору оренди земельної ділянки скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної ділянки у даній справі задовольнити.

Розірвати договір оренди земельної ділянки №1406 від 07.04.2008, укладений між ОСОБА_1 таСільськогосподарським приватним підприємством «РВД-Агро» щодо земельної ділянки загальною площею 1,1249 га, сільськогосподарського призначення, розташованої в адміністративних межах Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області, кадастровий номер :03:002:0940.

Стягнути з Сільськогосподарського приватного підприємства «РВД-АГРО» на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі в сумі 1 124,24 грн.

Стягнути зСільськогосподарського приватного підприємства «РВД-АГРО» на користь ОСОБА_1 6 000,00 грн. витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції.

Стягнути з Сільськогосподарського приватного підприємства «РВД-АГРО» на користь держави2 684,00 грн. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 19.09.2023.

Суддя-доповідач

Судді