АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року

м. Чернівці

cправа № 725/2990/23

провадження № 822/735/23-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Половінкіної Н.Ю. , Перепелюк І.Б.,

за участю секретаря Скулеби А.Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 04 липня 2023 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Галичанський О.І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні.

Позов мотивовано тим, що він є власником 7/9 часток квартири АДРЕСА_1 . Інша частина квартири в розмірі 2/9 належить відповідачу ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину №4655 від 30 липня 2018 року.

Зазначав, що відповідач не зареєстрована та не проживає у вказаній квартирі, оскільки має інше житло в м. Харків. Квартирою відповідачка ніколи не цікавилась, не брала жодної участі в її утриманні, необхідному ремонті.

Позивач неодноразово звертався до ОСОБА_2 з пропозиціями на обмін належної їй частини приміщення на інший об`єкт нерухомості чи його частини, про продаж спільної квартири та розподіл коштів, про викуп частки, але відповідачка такі пропозиції ігнорує.

Відповідно до довідки про оціночну вартість спірної квартири, її вартість становить 484 295 гривень.

Враховуючи наведене, просить суд припинити право власності ОСОБА_2 на частку в спільному майні, яка становить частку 2/9 квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/9 частки квартири АДРЕСА_1 , на яку припинено право власності ОСОБА_2 . Вирішити питання щодо судових витрат.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач заперечує проти припинення його права у спільній частковій власності на спірну квартиру. На переконання суду, частку відповідача у праві спільної власності на зазначене нерухоме майно не можна вважати незначною, припинення права власності завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, і таке втручання у право власності відповідача на майно не є виправданим, що свідчить про відсутність обставин, передбачених пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, для припинення права власності відповідача у спільній власності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, оскільки це технічно неможливо; спільне володіння і користування квартирою не можливе у зв`язку з неприязними відносинами сторін.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину №4655 від 30 липня 2018 року, належить право власності на 2/9 частки квартири, яка розташована за адресою : АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 належить право власності на 7/9 частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог позову, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Предметом позову ОСОБА_1 є вимоги про припинення права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо користування квартирою, поділ квартири є неможливим, а тому просить припинити право власності на належну ОСОБА_2 частку її майна, відповідно до статті 365 ЦПК України.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Суд першої інстанції правильно зазначив про те, що аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї і така обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд першої інстанцій, належним чином оцінивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про відсутність, визначених у статті 365 ЦК України, підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спірному об`єкті нерухомого майна.

Також слід зазначити, що припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 , оскільки позивач не надав суду доказів неможливості спільного користування спірною квартирою, а також доказів того, що припинення права відповідача на її частку не завдасть істотної шкоди її інтересам як співвласника.

Слід зауважити, що умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Апеляційний суд зауважує про те, що наявність у ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності квартири у м.Харкові, не свідчить про можливість позбавлення особи права власності на частку в іншому нерухомому майні.

Такі висновки підтверджуються постановою Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі №463/4859/21, де зазначено, що сам по собі факт реєстрації права власності особи на житлове приміщення, не свідчить про наявність підстав для припинення її права на частку у праві власності на квартиру.

Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач не сплачує житлово-комунальні послуги та інші витрати по утриманню квартири, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки це не є підставою позбавлення особи права власності на спірне майно.

Також слід зазначити, що здійснення оплати за комунальні послуги та інші витрати по утриманню майна виключно позивачем не позбавляє його права на звернення до відповідача про їх відшкодування, враховуючи вимоги ст. 64 ЖК України.

Безпідставними є посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що частка ОСОБА_2 у спірному майні є незначною.

Відповідно до ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Як убачається з матеріалів справи площа квартири АДРЕСА_1 становить 81,20 кв.м.

Як убачається з висновку №44 оціночнобудівельної і будівельно-технічної експертизи від 29 березня 2023 року частка відповідача ОСОБА_2 становить 18,02 кв.м.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Будь-яких доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 04 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 26 вересня 2023 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: Н.Ю. Половінкіної

І.Б. Перепелюк