ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/5031/23 Головуючий суддя І інстанції Мельникова І. Д.
Провадження № 22-ц/818/1572/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи про надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м.Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за участі прокурора апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зуєвої Людмили Вікторівни на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 червня 2023 року, по справі №643/5031/23, за заявою заступника медичного закладу КНП Харківської обласної ради "ОКПЛ № 3", зацікавлена особа ОСОБА_1 про госпіталізацію у примусовому порядку ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року керівник КНП ХОР "Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3 звернувся до суду з заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_2 .

В заяві зазначив, що ОСОБА_2 був госпіталізований до вищевказаної лікарні 12.06.2023 року о 10.05, направлення на госпіталізацію видано лікарем-психіатром ОСОБА_3 . Відповідно до висновку зазначеної комісії хворий страждає на тяжкий психічний розлад в формі: делірійний (шизофреноподібний) розлад органічного генезу F-06.2. Відсутня критика до свого стану. Внаслідок захворювання хворий потребує примусової госпіталізації до психіатричного стаціонару на підставі Закону України «Про психіатричну допомогу».

В судовому засіданні представник лікарні, що діє на підставі доручення, заяву підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Представник особи, відносно якої розглядається заява, ОСОБА_2 , адвокат Лютянська Н.С. в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечувала з тих мотивів, що у даному випадку відсутні достатні підстави для його примусової госпіталізації, він потребує медичної допомоги у зв`язку з онкологічним захворюванням.

ОСОБА_2 , проти задоволення заяви з цих підстав також заперечував.

Прокурор в судовому засіданні заяву підтримав та вважав за доцільне її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що лікуватись батькові потрібно, але в іншому лікувальному закладі.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 червня 2023 року заяву задоволено.

Застосовано відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 примусову госпіталізацію в умовах психіатричного стаціонару Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3». Допущено негайне виконання рішення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Зуєва Л.В. просить рішення скасувати та ухвалити нове.

Скарга мотивована тим, що при вирішенні питання про призначення примусового лікування у психіатричному закладі та при дослідженні ОСОБА_2 , було допущено помилки в частині медичного дослідження, оскільки не були досліджені медичні висновки інших фахівців.

Вказує, що не було досліджено історію хвороби, та не враховано лист призначення ліків, який в теперішній час приймає ОСОБА_2 у зв`язку зі своєю хворобою.

Зазначає, що суд не з`ясував та не взяв до уваги, що ОСОБА_2 має онкологічне захворювання нирок та головного мозку, постійно проходить хіміотерапію, приймає чимало ліків та його приступ психозу був викликано болем та впливом ліків.

Зазначає, що ОСОБА_2 перебуває тільки вдома та на лікуванні, самостійно йому важко здійснювати переїзди, ним опікується його дружина, ОСОБА_2 та створює загрози оточуючим, а тому примусового лікування не потребує.

Звертає увагу, що заявник ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , з яким у нього не склалися стосунки та виник конфлікт, внаслідок чого його батька примусово госпіталізували, з батьком не мешкає, а тому цей конфлікт вже вичерпав себе.

Вказує, що у рішенні суду не зазначено вид примусових заходів медичного характеру, якого саме психіатричного нагляду потребує ОСОБА_2 в результаті госпіталізації.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 , думку прокурора, за відсутності представника лікувального закладу, який не з`явився у судове засідання з невідомих причин, що не перешкоджає розгляду скарги, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України:

1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені факти свідчать про наявність у ОСОБА_2 психічного захворювання, а також про те, що хворий становить небезпеку для себе і оточуючих, а тому є необхідність у його примусової госпіталізації.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119: жодна особа або орган влади не може класифікувати індивіда як такою, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто, реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_2 до психіатричного закладу, суд першої інстанції вказані обставини не встановив та не звернув належної уваги на вимоги щодо застосування ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», тобто, що примусова госпіталізація особи можлива лише у виняткових випадках.

Зі змісту вказаної заяви керівника присіатричного лікувального закладу вбачається, що підставою для звернення до суду є відомості про психічний стан та рапорт поліції з якого відомо, що хворий 12.06.2023 року з пістолетом в руках погрожував оточуючим та висловлював намір покінчити життя самогубством. Бригадою ЕШМД та у супроводу сина доставлений до приймального відділення ОКПЛ №3.

На підставі цих відомостей ОСОБА_2 був оглянутий лікарем-психіатром ОСОБА_4 у прийомному відділенні о 10 годині 12.06.2023 року.

З запису лікаря приймального відділення ОСОБА_4 вбачається, що на момент огляду ОСОБА_5 заперечує суїцидальні наміри, емоційно лабільний, напружений, агресивний по відношенню до оточуючих та медичного персоналу, намагається застосувати фізичне насилля.

Проте, заявник не надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення реального наміру вчинити ОСОБА_2 дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що він не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції побудоване виключно на висновку комісії лікарів-психіатрів КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» від 13.06.2023 року, тоді як, сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_2 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.

Інші обставини щодо поведінки та потенційної небезпечності ОСОБА_2 та жодні докази на підтвердження вчинення ним протиправних дій щодо себе чи будь-якої іншої особи у справі відсутні, наведені з цього приводу у судовому засіданні заперечення ОСОБА_2 та його представника судом не були перевірені та належна правова оцінка ним у рішенні суду не надана.

При цьому, без встановлення того факту, що поведінка особи є небезпечною для нього чи оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, адже, затримання особи є настільки серйозним заходом, що виправданим він є тільки у випадку, коли було розглянуто інші, менш суворі заходи, але вони виявилися недостатніми для захисту особи або суспільних інтересів, що вимагають затримання такої особи. Це означає, що того факту, що позбавлення волі відбувається згідно з національним законодавством, недостатньо, його необхідність має бути обґрунтована з урахуванням обставин (див. рішення ЄСПЛ у справі «Вітольд Літва проти Польщі» (Witold Litwa v. Poland), № 26629/95, § 78, ЄСПЛ 2000-III).

Прямими доказами вчинення чи реального наміру вчинити дії, що являють собою небезпеку, не можуть вважатися заяви та повідомлення в правоохоронні органи щодо тих чи інших обставин, які можуть трактуватися заінтересованою особою на власний розсуд. Такими доказами є рішення органів національної поліції, прокуратури, суду про притягнення особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Проте, такі рішення щодо ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Також, колегія суддів враховує і той факт, що відомості про те, що ОСОБА_2 погрожував оточуючим пістолетом за відсутності факту його вилучення об`єктивно нічим не підтверджений, а його заяви вчинити самогубство пов`язані з конфліктом, який виник у нього на грунті особистих неприязних відносин з сином, реальних спроб здійснити суїцидальні наміри не встановлено, лікарями не було надано оцінки можливості в умовах КНП Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3 надавати ОСОБА_2 відповідну медичну допомогу у зв`язку з онкологічною хворобою, таких даних в Акті його огляду від 13.06.2023 не зазначено, а тому висновок лікарів про застосування до нього примусової госпіталізації не відповідає вищевказаним нормам ст.ст. 14, 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» (а.с. 4-5).

Такий висновок також узгоджується з тим, що наразі ОСОБА_2 за повідомленням його представника вже не перебуває на лікуванні у психіатричному закладі.

У статті 89 ЦПК України передбачено, що:

1. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України не надав належної оцінки наданим представником ОСОБА_2 - адвокатом Лютянською Н.С. медичним документам, які свідчать про наявність у ОСОБА_2 тяжкого онкологічного захворювання та помилково не долучив їх до матеріалів справи. Тому відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції в порядку усунення цього процесуального порушення прийняв ці документи, на підставі яких встановив, що ОСОБА_2 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні з 07.02. по 09.02.2022, у грудні 2022, січні 2023 року та у березні 2023 року з приводу онкологічного захворювання, який було у нього діагностовано у вересні 2021 року, у зв`язку з чим двічі проходив оперативне лікування, та йому було проведено курсу радіохірургії, та пройшов у березні 2023 року у Харківському обласному центрі онкології відповідні відповідне комісійне обстеження, де йому було рекомендовано подальші спостеження онколога, нейрохірурга, невролога, сімейного лікаря, з викликом сімейного лікаря або швидкої медичної допомоги і разі загострення хвороби.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає, що матеріали даної справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозв`язку свідчили або підтверджували, що стан ОСОБА_2 такий, який дозволяє дійти переконливого висновку про наявність безумовних підстав, встановлених законом, для надання йому психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Отже, у даній справі відсутні належні та допустимі докази ознаки того, що психічні розлади у ОСОБА_2 досягли такого рівня, які б виправдовували його примусову госпіталізацію до психіатричної лікарні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи скарги знайшли своє підтвердження та спростовують висновки суду першої інстанції, який ухвали своє рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, з порушенням норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції, на підставі ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зуєвої Людмили Вікторівни задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 червня 2023 року скасувати.

Заяву заступника медичного закладу КНП Харківської обласної ради "ОКПЛ № 3", зацікавлена особа ОСОБА_1 про госпіталізацію у примусовому порядку ОСОБА_2 а залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 22 вересня 2023 року

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді - І.В. Бурлака.

Ю.М. Мальований.