Постанова

Іменем України

19 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 509/4886/17

провадження № 61-12819св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бриз-5»,

третя особа - Овідіопольська районна державна адміністрація Одеської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2019 року у складі судді Кириченко П. Л. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бриз-5»,

третя особа - Овідіопольська районна державна адміністрація Одеської області, про визнання договору недійсним, визнання договорів укладеними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у грудні 2017 року звернулися до суду з вищевказаним позовом, в якому просили:

- визнати недійсним договір на послуги централізованого водопостачання і водовідведення № 0104/1 від 29 січня 2015 року, укладений Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Бриз-5» (далі - ОСББ «Бриз-5») з Товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» (далі - ТОВ «Інфокс») з моменту його укладення;

- визнати укладеним з 07 листопада 2017 року договір про надання послуг централізованого водопостачання і водовідведення з використанням внутрішньобудинкових мереж між власником квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ТОВ «Інфокс», згідно з типовим договором, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630;

- зобов`язати ТОВ «Інфокс» відкрити особовий рахунок ОСОБА_1 на послуги централізованого водопостачання і водовідведення з використанням внутрішньобудинкових мереж та прийняти квартирний засіб обліку спожитих послуг на абонентський облік;

- визнати укладеним з 07 листопада 2017 року договір про надання послуг централізованого водопостачання і водовідведення з використанням внутрішньобудинкових мереж між власником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ТОВ «Інфокс», згідно з типовим договором, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630;

- зобов`язати ТОВ «Інфокс» відкрити особовий рахунок ОСОБА_2 на послуги централізованого водопостачання і водовідведення з використанням внутрішньобудинкових мереж та прийняти квартирний засіб обліку спожитих послуг на абонентський облік;

- визнати укладеним з 07 листопада 2017 року договір про надання послуг централізованого водопостачання і водовідведення з використанням внутрішньобудинкових мереж між власником квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_3 та ТОВ «Інфокс», згідно з типовим договором, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630;

- зобов`язати ТОВ «Інфокс» відкрити особовий рахунок ОСОБА_3 на послуги централізованого водопостачання і водовідведення з використанням внутрішньобудинкових мереж та прийняти квартирний засіб обліку спожитих послуг на абонентський облік;

- визнати укладеним з 07 листопада 2017 року договір про надання послуг централізованого водопостачання і водовідведення з використанням внутрішньобудинкових мереж між власником квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_4 та ТОВ «Інфокс», згідно з типовим договором, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630;

- зобов`язати ТОВ «Інфокс» відкрити особовий рахунок ОСОБА_4 на послуги централізованого водопостачання і водовідведення з використанням внутрішньобудинкових мереж та прийняти квартирний засіб обліку спожитих послуг на абонентський облік.

Зазначений позов обґрунтований тим, що договір про колективне споживання співвласниками будинку послуг централізованого водопостачання і водовідведення разом із додатковою угодою до нього, укладений між ТОВ «Інфокс» та ОСББ «Бриз-5» є незаконним, який не відповідає вимогам законодавства, а саме: голова ОСББ «Бриз-5» уклав його з перевищенням повноважень, такий договір порушує права позивачів на якісне та безперервне питне водопостачання.

Також позивачі вважають, що ТОВ «Інфокс» повинно було укласти з ними прямі договори про індивідуальне споживання вказаних послуг на основі типового договору, який є публічним та договором про приєднання.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Овідіопольський районний суд Одеської області рішенням від 06 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що ОСББ «Бриз-5», як юридична особа і балансоутримувач багатоквартирного будинку, може бути стороною договору про надання житлово-комунальних послуг і виступати в якості колективного споживача послуг водопостачання та водовідведення; підписуючи 29 січня 2015 року договір про колективне споживання співвласниками будинку послуг централізованого водопостачання і водовідведення з ТОВ «Інфокс» голова правління ОСББ «Бриз-5» діяв відповідно до статутних завдань очолюваного ним ОСББ.

Також місцевий суд зазначив, що позивачі не довели, що підписання головою договору ОСББ «Бриз-5» про колективне споживання співвласниками будинку послуг централізованого водопостачання і водовідведення було спрямовано і у причинному взаємозв`язку призвело до порушення їх (позивачів) прав взагалі та конституційних прав і свобод людини і громадянина зокрема, а також спрямування оспорюваного договору на знищення, пошкодження майна позивачів, як фізичних осіб чи незаконне заволодіння їхнім майном тощо.

Одеський апеляційний суд постановою від 18 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2019 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок місцевого суду про відмову у задоволенні вимог про визнання договорів про надання послуг централізованого водопостачання і водовідведення з використанням внутрішньобудинкових мереж між позивачами, як власниками (співвласниками) квартир в будинку АДРЕСА_5 та ТОВ «Інфокс», згідно з типовим договором, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 є обґрунтованим та таким, що відповідає встановленим у справі обставинам і заснований на законодавстві.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з його висновком без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неправильну оцінку судом доказів, які надані сторонами та неправильне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у грудні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявники просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявники посилаються на пункти 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказують, що суди першої та апеляційної інстанції порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суди застосували норми права без урахування висновків Верховного Суду у подібних справах, суди не дослідили надані позивачами докази, встановили обставини на підставі недопустимих доказів, апеляційний суд створив перешкоди позивачам у доступі до суду.

Щодо визнання недійсним договору про колективне споживання комунальних послуг за участі ОСББ відсутній висновок Верховного Суду.

Є обґрунтована необхідність відступу від висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних відносинах, які застосував апеляційний суд у оскарженій постанові щодо віднесення ОСББ до виконавця комунальної послуги.

Суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 522/2986/16-ц, а також неправильно застосували правові позиції Верховного Суду України, висловлені у постановах від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12, від 03 жовтня 2011 року у справі № 3-92гс11, у постанові Вищого господарського суду України від 18 травня 2017 року у справі № 911/2458/16.

Апеляційний суд прийняв від ТОВ «Інфокс» додаткові угоди до договору про продовження його дії до 31 липня 2017 року з порушенням частини восьмої статті 83 ЦПК України, згідно з якою докази, не подані в установлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від ОССБ «Бриз-5» у січні та лютому 2023 року до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційну скаргу, в яких заявник просить задовольнити касаційну скаргу, скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що голова правління ОСББ «Бриз-5» не наділений повноваженнями укладати договори на свій розсуд без рішень правління, оскільки така компетенція голови правління статутом не визначена, а повноваження на укладення договорів належить колегіальному виконавчому органу - правлінню ОСББ, яке може при прийнятті рішення про укладення договору надати відповідну компетенцію голові правління або іншій особі.

Однак, правління ОСББ «Бриз-5» з дня утворення ОСББ не приймало рішень укласти будь-який договір з ТОВ «Інфокс», тому оспорюваний договір укладений неуповноваженою особою; не відповідає типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Висновки судів попередніх інстанцій суперечать правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 522/2986/16-ц (провадження № 61-19514св18).

Індивідуальні договори з позивачами були укладені з 01 березня 2021 року.

Від ТОВ «Інфокс» у лютому 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу.

Верховний Суд ухвалою від 22 червня 2023 року відзив ТОВ «Інфокс» повернув заявнику без розгляду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 10 січня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Овідіопольського районного суду Одеської області.

Справа № 509/4886/17 надійшла до Верховного Суду 14 лютого 2023 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСББ «Бриз-5», як юридичну особу, створено співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_5 , 18 грудня 2011 року для забезпечення і захисту своїх прав та дотримання їх обов`язків, належного утримання та використання неподільного загального майна житлового комплексу, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.

Рішенням Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 10 лютого 2012 року № 398-VІ призначено ОСББ «Бриз-5» балансоутримувачем багатоквартирного житлового будинку, розташованого на території Таїровської селищної ради за адресою: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є власниками (співвласниками) квартир, відповідно, АДРЕСА_4 .

Між ТОВ «Інфокс» та ОСББ «Бриз-5», як з балансоутримувачем багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_5 , було укладено договір про колективне споживання послуг централізованого водопостачання та водовідведення № 0104/1 від 29 січня 2015 року.

Додатковими угодами, укладеними між ТОВ «Інфокс» та ОСББ «Бриз-5» від 21 липня 2015 року № 1837, від 02 грудня 2015 року № 2372, від 23 травня 2017 року № 4702 продовжено строк дії договору № 0104/1 від 29 січня 2015 року про колективне споживання послуг централізованого водопостачання та водовідведення до 31 серпня 2017 року.

У період з січня 2015 року до липня 2017 року ОСОБА_1 , а в подальшому і ініціативна група співвласників багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_5 зверталися до Одеської обласної державної адміністрації, Департаменту розвитку інфраструктури житлово-комунального господарства Одеської обласної державної адміністрації, філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс», Департаменту систем життєзабезпечення та житлової політики Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) із зверненнями щодо укладення договорів з філією «Інфоксводоканал», на які зазначені органи та державні установи надавали мотивовані відповіді, зокрема про порядок укладення такого договору.

Позивачі є власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, зокрема з водопостачання та водовідведення у багатоквартирному будинку, де ОСББ «Бриз-5» будучи балансоутримувачем цього будинку, уклало з ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» договір про колективне споживання послуг централізованого водопостачання та водовідведення.

ТОВ «Інфокс» є виконавцем послуг перед ОСББ «Бриз-5» лише до точки розподілу - це місце передачі послуги від однієї особи до іншої, облаштоване засобами обліку та регулювання та розміщена за територією будинку.

Також апеляційним судом з додаткових відомостей та із завірених копій розрахункових документів встановлено, що після закінчення 31 серпня 2017 року строку, до якого було продовжено строк дії договору № 0104/1 від 29 січня 2015 року, звіти з водокористування надавалися до грудня 2017 року, після чого до лютого 2018 року показники вузла обліку багатоквартирного будинку надсилалися на офіційний сайт філії, а у подальшому знімалися контрольні зйомки показників вузла обліку та до 01 березня 2021 року здійснювалися нарахування за послуги.

Оплата за послуги здійснювалася ОСББ «Бриз-5» та окремими мешканцями на особовий рахунок № НОМЕР_1 .

До укладення індивідуальних договорів на водопостачання, 01 березня 2021 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 здійснювали оплату за спожиту воду на особовий рахунок ОСББ «Бриз-5», що підтверджується витягом з особового рахунку «Оплата абонентів».

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовідносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавцем) та фізичною особою (споживачем), яка отримує послуги з централізованого постачання гарячої води, урегульовано Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Законом України «Про теплопостачання» та Правилами.

Згідно зі статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги» та пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 січня 2009 року № 5), власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» для забезпечення утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, водопостачання та водовідведення, теплопостачання і опалення, вивезення побутових відходів, об`єднання за рішенням загальних зборів має право: задовольняти зазначені потреби самостійно шляхом самозабезпечення; визначати управителя, виконавців окремих житлово-комунальних послуг, з якими усі співвласники укладають відповідні договори; виступати колективним споживачем (замовником) усіх або частини житлово-комунальних послуг.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку). Наймачі, орендарі та інші користувачі квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку можуть брати участь в управлінні багатоквартирним будинком виключно за дорученням власників таких квартир та приміщень.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про: 1) розпорядження спільним майном багатоквартирного будинку, встановлення, зміну та скасування обмежень щодо користування ним; 2) визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем; 3) обрання уповноваженої особи (осіб) співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням; 4) визначення повноважень управителя щодо управління багатоквартирним будинком; 5) проведення поточного і капітального ремонтів, реконструкції, реставрації, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку та визначення підрядників для виконання таких робіт; 6) визначення дати та місця проведення наступних зборів співвласників; 7) визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком.

Згідно з статтею 19 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено вичерпний перелік договорів, які укладаються підприємствами централізованого водопостачання та водовідведення, зокрема з: підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням та/або центральним водовідведенням; підприємствами, установами, організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов`язків яких належить надання споживачам послуг питного водопостачання та/або централізованого водовідведення; об`єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об`єднаннями власників житла яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та/або централізованого водовідведення на підставі укладених ними договорів; власниками будинків, що перебувають у приватній власності.

Відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», який набув чинності з 02 серпня 2017 року: вузол комерційного обліку - вузол обліку, що забезпечує загальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом; вузол обліку - комплекс пристроїв (у тому числі засобів вимірювальної техніки, що відповідають вимогам технічних регламентів), допоміжного обладнання та матеріалів до них, призначений для вимірювання спожитої теплової енергії та води, а також технічної реєстрації результатів такого вимірювання, включаючи засоби дистанційної передачі результатів вимірювання (за наявності); вузол розподільного обліку - вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлях, де налічуються два та більше споживачів; зовнішні інженерні мережі - зовнішні теплові мережі (крім мереж систем автономного теплопостачання), зовнішні мережі гарячого водопостачання (крім мереж систем автономного гарячого водопостачання), зовнішні водопровідні мережі (крім мереж систем автономного водопостачання) до вузла комерційного обліку; кінцевий споживач комунальної послуги (далі - споживач) - особа, яка здійснює кінцеве споживання комунальної послуги для власних потреб та є стороною договору про надання відповідної комунальної послуги як споживач (або є співвласником багатоквартирного будинку, об`єднання співвласників або управитель якого уклали відповідний договір про надання комунальної послуги в інтересах співвласників) згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Для здійснення розподільного обліку споживачами вважаються також власники майнових прав на об`єкти нерухомого майна в завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано (пункти 4-8 статті 1).

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсяги спожитої у будівлі гарячої, питної води, визначені за допомогою вузлів комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляються між споживачами з урахуванням того, що:

1) у разі якщо частина води була витрачена на полив клумб і газонів, прибирання місць загального користування тощо та/або гарячої води - на прибирання місць загального користування тощо, обсяг відповідно питної, гарячої води, що розподіляється між споживачами, зменшується на обсяг, витрачений на такі загальнобудинкові потреби, визначений на підставі показань відповідних вузлів обліку;

2) у разі якщо приміщення всіх споживачів у будівлі оснащені вузлами розподільного обліку гарячої, питної води, загальний обсяг спожитої у будівлі відповідно гарячої, питної води (крім обсягу, витраченого на загальнобудинкові потреби) розподіляється між споживачами відповідно до обсягу споживання за показаннями вузлів розподільного обліку.

Якщо виникає різниця між показаннями вузла комерційного обліку та обсягом гарячої, питної води, визначеним як сума показань вузлів розподільного обліку, така різниця розподіляється відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства;

3) у разі якщо жодне приміщення у будівлі не оснащене вузлами розподільного обліку гарячої, питної води, загальний обсяг спожитої у будівлі відповідно гарячої, питної води (крім обсягу, витраченого на загальнобудинкові потреби) розподіляється між споживачами пропорційно до кількості осіб, які фактично користуються такими послугами;

4) у разі якщо частина приміщень у будівлі оснащена вузлами розподільного обліку гарячої, питної води, а частина - не оснащена, обсяг відповідної комунальної послуги, спожитий споживачами у приміщеннях, оснащених вузлами розподільного обліку, встановлюється у розмірі, визначеному за допомогою таких вузлів, а загальний обсяг спожитої у будівлі відповідно гарячої, питної води (крім обсягу, витраченого на загальнобудинкові потреби та споживачами у приміщеннях, оснащених вузлами розподільного обліку) розподіляється між споживачами, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку, пропорційно до кількості осіб, які фактично користуються такими послугами.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 179 ГК України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

- вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

- типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

- договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Згідно з приписами частини третьої статті 184 ГК України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Так, типовий договір про надання послуг з централізованого водопостачання і водовідведення запропонований у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (далі - Правила).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року споживачем визначено фізичну чи юридичну особу, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Встановивши обставини справи та застосувавши до спірних правовідносин на час їх виникнення норми матеріального права, які їх регулюють, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСББ «Бриз-5», як юридична особа і балансоутримувач багатоквартирного будинку, може бути стороною договору про надання житлово-комунальних послуг і виступати в якості колективного споживача послуг водопостачання та водовідведення.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі оскаржують саме право голови правління ОСББ «Бриз-5» підписувати договір з ТОВ «Інфокс», посилаючись на пункт 4.6. статуту ОСББ (вважаючи, що це право належить виключно колегіальному органу ОСББ - Правлінню), а також на те, що такий договір не відповідає типовому, затвердженому Правилами, що на думку позивачів є підставою вважати такий договір та всі його додатки недійсними на підставі статей 203, 215, 228 ЦК України.

В розумінні частини першої статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками.

За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - ОСББ (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).

Порядок створення ОСББ регламентується Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

ОСББ - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна (стаття 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).

Об`єднання створюється як неприбуткове товариство для здійснення функцій, визначених законом. В одному багатоквартирному будинку може бути створено тільки одне ОСББ. Власники квартир та нежитлових приміщень у двох і більше багатоквартирних будинках, об`єднаних спільною прибудинковою територією, елементами благоустрою, обладнанням, інженерною інфраструктурою, можуть створити одне ОСББ (стаття 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання.

Відповідно до пункту 16. розділу ІІІ Типового статуту, затвердженого Державним комітетом України з питань житлово-комунального господарства, від 27 серпня 2003 року № 141 «Про затвердження Типового статуту об`єднання співвласників багатоквартирного будинку та Типового договору відносин власників житлових і нежитлових приміщень та управителя», Правління зі свого складу обирає голову правління та його заступника.

На виконання своїх повноважень голова правління, зокрема діє без доручення від імені об`єднання та укладає в межах своєї компетенції договори і вчиняє інші правочини відповідно до рішень правління.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України, має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачі є власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, зокрема з водопостачання та водовідведення у багатоквартирному будинку, де ОСББ «Бриз-5» будучи балансоутримувачем цього будинку, уклало з ТОВ «Інфокс» договір про колективне споживання послуг централізованого водопостачання та водовідведення.

ОСОБА_1 особисто, а також в складі ініціативної групи співвласників багатоквартирного будинку протягом січня 2015 - липня 2017 років неодноразово звертався до КП «Чорноморськводоканал» про укладення договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення, на які було йому надано відповіді про порядок укладення такого договору.

ОСББ «Бриз-5» є виконавцем послуг з водовідведення та водопостачання на підставі договору про надання цих послуг, укладеним з ТОВ «Інфокс» № 0104/1 від 29 січня 2015 року, в багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_5 .

ОСББ «Бриз-5», як юридичну особу, створено співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_5 18 грудня 2011 року для забезпечення і захисту своїх прав та дотримання їх обов`язків, належного утримання та використання неподільного загального майна житлового комплексу, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосувавши норми, які регулюють спірні правовідносини, дослідивши правові підстави, на які посилалися позивачі заявляючи вимоги про визнання договору недійсним, дійшли обґрунтованого висновку, що ОСББ «Бриз-5», як юридична особа і балансоутримувач багатоквартирного будинку, може бути стороною договору про надання житлово-комунальних послуг і виступати в якості колективного споживача послуг водопостачання та водовідведення і підписуючи 29 січня 2015 року договір про колективне споживання співвласниками будинку послуг централізованого водопостачання і водовідведення з ТОВ «Інфокс» голова правління ОСББ «Бриз-5» діяв відповідно до статутних завдань очолюваного ним ОСББ.

Також суди правильно зазначили, що позивачі не довели, що підписання головою договору ОСББ «Бриз-5» про колективне споживання співвласниками будинку послуг централізованого водопостачання і водовідведення було спрямовано і у причинному взаємозв`язку призвело до порушення їх (позивачів) прав взагалі та конституційних прав і свобод людини і громадянина зокрема, а також спрямування оспорюваного договору на знищення, пошкодження майна позивачів, як фізичних осіб чи незаконне заволодіння їхнім майном тощо.

Що стосується вимог про визнання договорів про надання послуг централізованого водопостачання і водовідведення з використанням внутрішньобудинкових мереж між позивачами, як власниками (співвласниками) квартир в будинку АДРЕСА_5 та ТОВ «Інфокс», згідно з типовим договором, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, укладеними з 07 листопада 2017 року.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» послуги з централізованого питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання з урахуванням вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» на підставі договору з: підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням та/або централізованим водовідведенням; підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов`язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та/або централізованого водовідведення; об`єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об`єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та/або централізованого водовідведення на підставі укладених ними договорів; власниками будинків, що перебувають у приватній власності; індивідуальними і колективними споживачами житлово-комунальних послуг, визначеними Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Між тим, частину першу статті 19 доповнено абзацом шостим згідно із Законом України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», але ці зміни введені в дію з 01 травня 2019 року, враховуючи зміни, внесені Законом України від 07 червня 2018 року «Про щомісячну грошову виплату деяким категоріям громадян»).

Договір про надання послуг з питного водопостачання та/або водовідведення укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання та/або водовідведення або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті.

Тобто, законодавець унормував обов`язок підприємства питного водопостачання укладати договори на послуги з централізованого питного водопостачання з індивідуальними споживачами лише з 01 травня 2019 року, тобто з дати, коли набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ, тобто у новій редакції.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про прийняття рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (укладення індивідуального та/або колективного договору про надання комунальної послуги).

Частиною третьою статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що збори співвласників можуть скликатися ініціативною групою у складі не менше трьох співвласників або управителем, обраним відповідно до цього Закону.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» якщо під час проведення зборів співвласників для прийняття рішення не набрано встановленої частиною шостою цієї статті кількості голосів «за» або «проти», проводиться письмове опитування співвласників, які не голосували на зборах. Письмове опитування співвласників проводиться протягом 15 календарних днів з дати проведення зборів співвласників.

Якщо протягом цього строку необхідної кількості голосів «за» не набрано, рішення вважаються неприйнятими. Письмове опитування співвласників проводиться ініціативною групою та іншими співвласниками за бажанням.

Письмове опитування може проводитися щодо одного або декількох питань одночасно. Питання - це текст, у якому викладається пропозиція у вигляді резолюції, щодо якої учаснику опитування пропонується відповісти «за», «проти» або «утримався». Питання повинно мати чітке і зрозуміле формулювання, що не допускає різних тлумачень.

Письмове опитування співвласників проводиться шляхом власноручного заповнення ними листків опитування, в яких зазначаються день опитування, прізвище, ім`я, по батькові співвласника, документ, що підтверджує право власності на квартиру або нежитлове приміщення, номер квартири або нежитлового приміщення, загальна площа квартири або нежитлового приміщення, документ, що надає повноваження на голосування від імені співвласника (для представників), відповідь співвласника на питання «так», «ні» або «утримався», особистий підпис співвласника та особи, яка проводила опитування.

Голосування від імені співвласника представником здійснюється в порядку представництва згідно з вимогами цивільного законодавства. Кожен співвласник, який має право голосу, може реалізувати це право під час проведення такого опитування лише один раз з одного питання.

Забороняється в процесі проведення письмового опитування співвласників примушувати їх до голосування за або проти прийняття відповідного рішення чи винагороджувати їх за це в будь-якій формі.

За результатами підрахунку результатів письмового опитування співвласників особи, які проводили письмове опитування, вносять його результати до протоколу зборів та підводять загальні підсумки голосування щодо всіх питань.

Під час підрахунку голосів враховуються і голоси, подані на зборах співвласників, і голоси співвласників, отримані під час проведення письмового опитування.

Листки письмового опитування співвласників пронумеровуються, прошнуровуються та додаються до відповідного протоколу зборів.

Протокол зборів співвласників з питань, зазначених у пунктах 2 і 3 частини другої цієї статті, складається не менш як у двох примірниках, один з яких зберігається в управителя, а другий передається на зберігання виконавчому комітету сільської, селищної, міської ради за місцем розташування багатоквартирного будинку, який розміщує результативну частину рішення, прийнятого зборами співвласників, на своєму офіційному веб-сайті.

Порядок зберігання виконавчими комітетами сільських, селищних, міських рад протоколів зборів співвласників та розміщення ними на офіційному веб-сайті інформації про рішення, прийняті такими зборами, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Судами із завіреної копії протоколу загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_5 від 13 березня 2016 року за підписом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 встановлено перехід власників квартир та нежитлових приміщень на прямі договори про надання послуг з централізованого водопостачання і водовідведення із застосуванням тарифу 11,48 грн за кубометр. Крім того, додані листки опитування мешканців будинку на протязі з 14 до 20 березня 2016 року.

Разом з тим, судами зазначено про відсутність доказів передачі належним чином оформленого протоколу до виконавчому комітету сільської, селищної, міської ради за місцем розташування багатоквартирного будинку і доказу розміщення результативної частини рішення, прийнятого зборами співвласників, на своєму офіційному веб-сайті; доказів, що даний протокол загальних зборів з листами опитування та підтвердженням розміщення виконавчим комітетом сільської, селищної, міської ради за місцем розташування багатоквартирного будинку на офіційному веб-сайті результативної частини рішення, прийнятого зборами співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_5 від 13 березня 2016 року надавався у складі переліку необхідних документів до ТОВ «Інфокс».

Між тим, зі змісту численних відповідей ОСОБА_1 протягом 2015-2017 років з боку Одеської обласної державної адміністрації, Департаменту систем життєзабезпечення та житлової політики міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) судами встановлено, що зазначені органи та державні установи постійно звертали увагу на необхідність дотримання порядку переходу на прямі договори з мешканцями багатоквартирного будинку, для чого до відповідної заяви ОСББ «Бриз-5» до ТОВ «Інфокс» необхідно було додати завірену копію рішення загальних зборів про перехід мешканців на прямі розрахунки із зазначенням вартості оплати за діючим тарифом 11,48 грн за кубометр, а від самих мешканців крім заяви, також копію техпаспорту квартири (нежитлового приміщення) та ідентифікаційного коду власника (співвласників), довідки про кількість зареєстрованих осіб, які фактично мешкають у квартирі, довідки про їхні пільги (за наявності), актив про введення в експлуатацію квартирних лічильників холодної води та їх паспортів.

Проте, доказів подання відповідних документів до ТОВ «Інфокс» від ОСББ «Бриз-5» та від самих позивачів, останніми до справи не додано.

Дослідивши наявні у справі докази, суди встановили, що ТОВ «Інфокс» не відмовило позивачам в укладенні прямих договорів, а у відповідях на звернення ОСОБА_1 повідомляло про виконання ними обов`язкових умов для укладення таких договорів, яких позивачі не виконали.

Виконання передбачених законодавством обов`язків та дотримання умов законодавства України, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, створює умови для реалізації права власників квартир на укладення індивідуальних договорів з ТОВ «Інфокс».

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 501/2259/17.

Враховуючи наведене висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні вимог про визнання договорів про надання послуг централізованого водопостачання і водовідведення з використанням внутрішньобудинкових мереж між позивачами, як власниками (співвласниками) квартир в будинку АДРЕСА_5 та ТОВ «Інфокс», згідно з типовим договором, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, є обґрунтованими та таким, що відповідають встановленим у справі обставинам і прийняті на підставі норм чинного законодавства.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 522/2986/16-ц, Верховного Суду України, висловлених у постановах від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12, від 03 жовтня 2011 року у справі № 3-92гс11, суд касаційної інстанції відхиляє, з огляду на таке.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

Враховуючи викладене, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать практиці Верховного Суду та Верховного Суду України, викладеній у постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Посилання у касаційній скарзі про неврахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного упостанові Вищого господарського суду України від 18 травня 2017 року у справі № 911/2458/16, не заслуговують на увагу, так як вказане судове рішення не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні частини четвертої статті 263 ЦПК України і не є підставою для касаційного оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, підставами касаційного оскарження судових рішень заявник визначив пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - відсутність висновку Верховного Суду щодо визнання недійсним договору про колективне споживання комунальних послуг за участі ОСББ.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у тих випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми права вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо наслідків невиконання судом обов`язків оцінювати кожен доказ або мотивувати його відхилення.

Зазначені доводи заявника відхиляються касаційним судом з огляду на те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені за результатами оцінки у сукупності всіх доказів та обставин справи. Водночас, як свідчить характер доводів заявника, останні фактично зводяться до незгоди із наданою судом оцінкою обставин справи та вказують на переоцінку доказів у справі, що суперечить положенням статті 400 ЦПК України.

Аргументи касаційної скарги про прийняття апеляційний судом на порушення частини восьмої статті 83 ЦПК України нових доказів суд касаційної уваги також не бере до уваги.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина восьма статті 83 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21) зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження № 61-13405св18)».

Надані до суду апеляційної інстанції докази не є новими.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров