Справа № 276/1161/23
Провадження по справі №2/276/267/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Збаражського А.М., з участю:

секретаря судового засідання Дашенко Д.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хорошівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що починаючи з 29.05.2007 року він проживає в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира згідно запису погосподарської книги за 2001-2005 р.р. рахується за ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовстановлюючі документи на зазначену квартиру відсутні. За свого життя ОСОБА_2 склала заповіт, згідно якого все належне їй на день смерті майно вона заповіла його бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , не оформивши своїх спадкових прав. Після смерті бабусі ОСОБА_3 , ні його мати ні інші особи в спадкові права не вступали, окрім того, будь-які заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавалися. Натомість він разом із сім`єю, починаючи з 2007 року безперервно по даний час проживає у даній квартирі, відкрито та добросовісно нею володіє, доглядає та утримує її, сплачує комунальні послуги. Вказує, що в квартирі зареєстрований не лише він, але і його дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жодних претензій чи будь яких суперечок з приводу його проживання в даній квартирі ні в кого не виникало. На даний час він має намір оформити документи про право власності на нерухоме майно, але не може це зробити в іншому порядку, ніж судовий, а тому звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду від 26.06.2023 року відкрито провадження за даним позовом та призначено у справі підготовче судове засідання.

07.08.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судовий розгляд по суті.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав позов з підстав, зазначених у позові, просив його задовольнити. Також пояснив, що ОСОБА_5 надала дозвіл ОСОБА_3 проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . У свою чергу, на підставі усної домовленості з ОСОБА_3 позивач вселився до вказаної квартири, зареєструвавши своє місце проживання, де проживає вже близько 16 років. Розумів, що він не є власником даної квартири, жодних договорів про набуття у власність житла ОСОБА_5 та ОСОБА_3 він не укладав.

06.07.2023 року від відповідача Хорошівської селищної ради Житомирської області надійшла заява про розгляд справи без участі представника, відповідач позовні вимоги визнав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Проживає в квартирі з 29.05.2007 року, на даний час доглядає за квартирою, здійснює ремонт, підтримує її в належному житловому стані. Окрім нього в даній квартирі зареєстрована дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначене підтверджується довідкою №262 від 16.03.2023 року, що видана виконкомом Хорошівської селищної ради Житомирської області.

Згідно запису погосподарської книги за 2001- 2005 р.р., сторінки -19-20 особового рахунку № НОМЕР_1 Топоришенського старостинського округу, квартира АДРЕСА_2 рахується за померлою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (довідка №261 від 01.05.2023 року, видана виконкомом Хорошівської селищної ради Житомирської області, а.сп.14).

Відповідно до заповіту від 15.11.2002 року, посвідченого секретарем Топорищенської сільської ради Володарсько-Волинського району Житомирської області Зубрицькою Л.Г., зареєстрованого в реєстрі за №371, ОСОБА_2 все належне їй майно заповіла ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 09.08.2011 року виконкомом Топорищенської сільської ради Володарсько-Волинського району Житомирської області, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №73018586 від 29.06.2023 після смерті ОСОБА_2 спадкові справи не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Відповідно до копії спадкової справи №202/2011 року до майна померлої ОСОБА_3 її спадкоємцями є: дочка, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; внучка, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; дочка, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Згідно копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 , місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що в жовтні 2022 року за замовленням позивача ОСОБА_1 . Комунальним підприємством «Житомирське обласне МБТІ» виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_3 , 1950 року спорудження.

Відповідно до довідки про наявність (відсутність) зареєстрованого майна №182 від 21.10.2022 року, виданої Комунальним підприємством «Житомирське обласне МБТІ», згідно наявних даних, що знаходяться в матеріалах інвентаризаційної справи №4 до моменту внесення даних в електронну базу - Реєстр прав власності на нерухоме майно (2003 рік) за адресою: АДРЕСА_1 право власності на нерухоме майно, а саме квартиру, не зареєстровано.

В судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_8 , матір позивача, яка суду повідомила, що спірна квартира належала її тітці ОСОБА_2 , яка заповіла все своє майно ОСОБА_3 . Остання у 2007 році надала дозвіл на проживання ОСОБА_1 у вказаній квартирі та зареєструвала його в цьому житлі.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він з 2007 року і по даний час безперервно, відкрито і добросовісно володіє спірним житлом, а тому має право на набуття права власності на житловий будинок на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником вказаного майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

При цьому необхідно враховувати, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

Судом на підставі досліджених доказів встановлено, що ОСОБА_1 з 2007 року і по даний час безперервно та відкрито володіє житлом, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

Що стосується добросовісності заволодіння вказаним нерухомим майном, то суд враховує наступне.

Як зазначено вище, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, якщо володіння є добросовісним, тобто, коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; це майно отримано з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Крім цього, підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Передання майна особі у володіння (володіння та користування), а не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 вселився до вказаної квартири та користувався нею на підставі усної домовленості з ОСОБА_3 . Він розумів протягом всього часу проживання в цьому житлі, що не є власником даної квартири, а нерухомість належала ОСОБА_5 . Жодних дій по набуттю права власності на нерухоме майно він не вчиняв. Відтак, відсутні підстави вважати, що майно позивачем набуто добросовісно.

Таким чином, відкрите безперервне проживання з 2007 року по даний час у вищевказаній квартирі, догляд та утримання її, сплата комунальних послуг, не є підставою для задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю відповідно до правил, встановлених статтею 344 ЦК України, оскільки у даному випадку відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне заволодіння чужим майном.

Сам лише факт користування спірною квартирою не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на неї на підставі ст.344 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт добросовісності заволодіння чужим майном - квартирою АДРЕСА_2 , а тому підстави для визнання права власності на вказаний об`єкт нерухомості згідно статті 344 ЦК України відсутні.

Суд не приймає до уваги визнання відповідачем позовних вимог, оскільки законодавством чітко визначені підстави набуття відповідними особами права власності за набувальною давністю і суди повинні неухильно дотримуватися вказаних вимог законодавства, у випадку ж задоволення позову це суперечитиме вимогам закону.

Відтак, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 76-83, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Хорошівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: Хорошівська селищна рада Житомирської області, адреса місцезнаходження:

Житомирська обл., Житомирський р-н, смт. Хорошів, вул. Героїв України, 13; код ЄДРПОУ: .

Повний текст рішення складено 18.09.2023.

Суддя А.М. Збаражський