Справа № 159/1039/23 Головуючий у 1 інстанції: Шишилін О. Г.
Провадження № 22-ц/802/748/23 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Трикош Н. І.,

з участю представника відповідача Мельник В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання умов кредитного договору недійсними, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2023 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у лютому 2023 року звернувся в суд з позовом до відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсною умови кредитного договору, визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги мотивував тим, що 24 листопада 2006 року уклав з відповідачем кредитний договір № VOKVGK00001158, відповідно до п. 1.1 якого банк надав кредитні кошти, передбачив встановлення фінансового інструменту за кредитом винагороду у розмірі 0,20 % від суми кредиту. Вважає цю умову такою, що суперечить вимогам діючого законодавства і підлягає визнанню недійсною. Умова кредитного договору, за якою він повинен сплатити відповідачу, крім процентів за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливою відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і такою, що суперечить ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» у редакціях, що діяли на час укладення договору. Просив визнати недійсним пункт кредитного договору від 24 листопада 2006 року № VOKVGK00001158, укладеного з АТ КБ «ПриватБанк» та викласти п. 1.1 у такій редакції: «Банк зобов`язується надати «позичальникові» кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 24 листопада 2006 року по 24 листопада 2026 року включно у вигляді не відновлюваної кредитної лінії в розмірі 35 000 доларів США (тридцять п`ять тисяч доларів США 00 центів, далі «кредит») на наступні цілі: придбання житла, а також 7857,25 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та згідно порядку, передбаченого п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; визнати дії відповідача щодо стягнення плати за управління кредитом неправомірними; зобов`язати відповідача перерахувати заборгованість позивача за кредитним договором.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду, зазначає про його необ`єктивність та необґрунтованість. Вказв, що виходячи зі змісту позовних вимог, суд повинен був вирішити питання про те, чи є недійсною (нікчемною) умова укладеного кредитного договору про встановлення додаткової плати (комісії) за управління кредитом; чи є така умова договору оспорюваною згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час його укладення, та ч. 3 ст. 215 ЦК України від 16 січня 2003 року. Таку умову суд міг визнати недійсною на підставі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакціях, чинних на час укладення договору, п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 ЦК України. Також суд мав установити, чи є ефективним способом захисту прав позивача вимога про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість, адже така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України) і ефективним способом захисту у спірних правовідносинах. Зважаючи на те, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим ст. 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності, тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням. Судом не узято до уваги, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 відступила від висновків, які сформульовані Верховним Судом у подібних правовідносинах, а саме у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 667/10018/15-ц про нікчемність на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України встановленої в укладеному 23 листопада 2005 року договорі про надання споживчого кредиту умови про додаткову сплату позичальником на користь кредитодавця комісії за розрахунково-касове обслуговування позичкового рахунку. Умова кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом не є нікчемною, а є недійсною як оспорювана, оскільки банку заборонено вимагати від клієнта придбання будь-яких послуг як обов`язкову умову, зокрема, для отримання кредиту. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на апеляційну скаргу вважає її такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права. У провадженні Ковельського міськрайонного суду Волинської області перебуває на розгляді справа за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, тому позивач не був позбавлений можливості подати відзив на позовну заяву банку про стягнення заборгованості, необхідності звернення з окремим позовом до банку не було, тому позивачем обраний неправильний спосіб захисту. Посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 363/1834/17 є неправильним, оскільки правовідносини, що були предметом розгляду у цій справі, склались між банком та клієнтом за кредитним договором від 06 грудня 2005 року. Правовідносини між банком та позичальником варто розглядати у контексті чинного законодавства на момент укладення договору до 13 січня 2006 року (набрання законної сили змін до Закону України «Про захист прав споживачів»). Вимога про викладення одного із пунктів договору не може бути задоволена, оскільки така дія повинна відбуватись за домовленістю сторін, згоди на зміни умов договору банком не надані. Копія виписки по рахунку у форматі «Зразок», не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки не є первинним бухгалтерським документом, що повинен бути засвідчений відповідальною особою банку. У справі про стягнення боргу за кредитним договором були наявні усі виписки по рахунках, відкритих у банках для обслуговування кредитного договору, а тому позивач не був позбавлений можливості подати їх до справи разом із розрахунком, наданим банком. Позивачем не надано доказів погашення комісії, а саме квитанції тощо.

У судовому засіданні в апеляційному суді представник відповідача Мельник В. М. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Від представника позивача ОСОБА_2 засобами електронного зв`язку 11 вересня 2023 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його участю у визначений день та час у розгляді іншої справи у Володимир-Волинському міському суді Волинської області.

В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Колегія суддів зауважує, що питання відкладення розгляду цієї справи вирішувалось у судовому засіданні 18 липня 2023 року за участі представника позивача, про що свідчить протокол судового засідання та розписка у повідомленні про відкладення, а тому він міг повідомити про зайнятість у іншому процесі. Колегія суддів ураховує, що позивач висловив свою позицію в апеляційній скарзі.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів ухвалила визнати неявку позивача та його представника в судове засідання апеляційної інстанції без поважних причин, відмовити у клопотанні представника позивача про відкладення розгляду справи, проводити розгляд справи у відсутності позивача та його представника, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, і вважає за необхідне змінити судове рішення, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд зробив висновок про те, що пункту кредитного договору, який позивач просив визнати недійсним, є нікчемним, оскільки на момент виникнення правовідносин його положення прямо суперечило чинним нормам закону. У зв`язку із цим, позивач неправильно визначився зі способом захисту. Колегія суддів із цими мотивами відмови у задоволенні позову не погоджується з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 листопада 2006 року між «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № VOKVGK00001158. За п. 1.1 цього договору банк зобов`язувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 24 листопада 2006 року по 24 листопада 2026 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 35 000 доларів США на наступні цілі: придбання житла, а також у розмірі 7875,25 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з «25» по «31» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим Договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 412,87 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Спірні правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, виникли 24 листопада 2006 року, у зв`язку із чим, колегія суддів застосовує норми права, чинні на нас виникнення таких правовідносин.

За змістом ч. 1 ст. 626 та ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Частиною третьою зазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як установлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, ОСОБА_1 був ознайомлений та підписав кредитний договір № VOKVGK00001158 від 24 листопада 2006 року до цього договору. Підписанням кредитного договору він підтвердив факт отримання в повному обсязі інформації (у письмовому вигляді) щодо кредитування та орієнтовної сукупної вартості кредиту. При цьому позивач не скористався своїм правом на відмову від кредитного договору.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на вищенаведене, позивачем не доведено, що встановлення сторонами у пункті 1. 1 кредитного договору обов`язку позивача по сплаті винагороди за надання фінансового інструменту є несправедливим. Вказані умови визначені на розсуд сторін, є результатом домовленості, а тому є обов`язковими для виконання. Не доведено, що це положення має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Колегія суддів враховує, що при укладанні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, процентних ставок, порядку оплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

При цьому, при укладанні кредитного договору позичальник був обізнаний про вище зазначені договірні умови і свідомо погодився з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов. Вказаний договір не містить дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, а види відповідальності позичальника покликані забезпечити своєчасне виконання позивачем кредитних зобов`язань, а отже не є непропорційно великою сумою компенсації в контексті положень законодавства про захист прав споживачів. Кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрав АТ КБ «ПриватБанк» для укладення з ним кредитного договору.

Позивач як під час укладення кредитного договору, так і протягом усього часу його виконання (більше 15 років) жодних заперечень щодо його умов не заявляв, незгоду з окремими пунктами кредитного договору не висловлював, не здійснював дій щодо відмови від договору і, відповідно, не вважав веденим себе в оману банком.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодного доказу на підтвердження того, що на момент укладення кредитного договору позивач був не згоден із його умовами, вважав їх відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» чи статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» несправедливими або такими, що не відповідають закону, суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору позивач був ознайомлений із умовами договору, про що свідчить його підпис у кредитному договорі, належність позивачу підпису на цьому документі під час судового розгляду не оспорювалась. Колегія суддів звертає увагу, що якщо позивач був не згоден із кредитним договором, вважав його умови несправедливими, такими, що не відповідають його інтересам, то мав право та передбачену законом можливість не підписувати і не укладати договір, але матеріали справи свідчать, що волевиявлення позивача було направлене саме на укладення договору та отримання кредиту на визначених у ньому умовах. Наведені вище обставини свідчать про те, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення правочину позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови. При цьому, позичальнику було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, комісії та графіку погашення кредиту, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір.

Посилання позивача на несправедливі умови кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи. Матеріали справи не містять відомостей, що позивач відмовлявся від одержання кредиту, відкликав свою згоду на укладення кредитного договору, звертався до відповідача за додатковими роз`ясненням положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення, тобто не скористалася цим своїм правом. Оскільки кредитний договір, який був укладений між сторонами 24 листопада 2006 року, на момент його укладення відповідав вимогам закону, кредитний договір не містить умов, які є несправедливими і наслідком яких є істотний дисбаланс прав та обов`язків споживача, колегія суддів вважає, що підстави для визнання окремих пунктів зазначеного договору недійсними відсутні, тому висновок суду першої інстанції про неможливість визнання спірного пункту договору недійсним, загалом, є правильним.

Однак, рішення суду містить у собі висновки про нікчемність пункту кредитного договору, що є причиною обрання позивачем неналежного способу захисту порушених прав.

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 зазначено, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Колегія суддів зазначає, що умова пункту 1. 1 кредитного договору, укладеного 24 листопада 2006 року, щодо встановлення обов`язку позивача сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту прямо не суперечила нормам чинного законодавства. Положення ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не містили норм, які б установлювали недійсність такої умови кредитного договору.

Натомість, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» на момент виникнення правовідносин було визначено можливість визнання недійсним або зміни такого пункту договору, який одна із сторін вважає несправедливим. Оспорюваність несправедливих на думку сторони договору умов виключає його нікчемність.

Висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 до спірних правовідносин не підлягають, оскільки предметом спорту у цій справі були правовідносин, що склались з приводу недійсності умов кредитного договору, укладеного 06 грудня 2006 року до набрання чинності змін до Закону України «Про захист прав споживачів» від 13 січня 2006 року. Редакція статей, що підлягала застосуванню у цій справі (05 грудня 2003 року) не відповідає редакції статей що підлягають застосуванню у справі № 159/1039/23 (13 січня 2006 року).

Щодо позовної вимоги про викладення пункту кредитного договору у інший редакції колегія суддів зауважує таке.

Одним із принципів реалізації прав є свобода договору. Сторони договору самі вправі визначати його умови, а у разі необхідності приймати спільне рішення про необхідність зміни умови договору, і лише в разі недосягнення згоди договір може бути змінений за рішенням суду у виключних випадках.

Як при зверненні до суду, так і під час усього провадження у справі позивач не надав будь-яких доказів, що однією із сторін договору було ініційовано питання необхідності зміни умови договору і таке питання не було врегульовано між сторонами. Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно із ст.652 ЦК України суд вправі змінити умови договору лише в тому випадку, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. В інших випадках закон не наділяє суд повноваженнями втручатись в правовідносини сторін, але при цьому залишає за ним право нагляду за дотриманням сторонами своїх прав та обов`язків і лише на підставі відповідного позову.

Формулюючи вимоги, позивач фактично поєднав два способи захисту, передбачені частиною другою статті 16 ЦК України: визнання правочину недійсним (пункт 2) та зміну правовідношення (пункт 6), а також поєднав два способи правового реагування на несправедливе положення договору, передбачені ч. ч. 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»: зміну положення договору, визнання недійсним положення договору.

Суд відмовляє у визнанні недійсним пункту кредитного договору, а тому відсутні підстави для визнання дій відповідача неправомірними, зобов`язання проведення перерахунку заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни рішення та викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2023 року у цій справі змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий - суддя

Судді