Постанова

Іменем України

27 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 621/394/20

провадження № 61-5014св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - заступник керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси»,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Абрамова П. С., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року заступник керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області, в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси» (далі - НПП «Гомільшанські ліси») звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - ГУ Держгеокадастру), ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації, про визнання незаконними та скасування наказів, скасування запису про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки.

На обґрунтування позову посилався на таке.

ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру із заявою про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою.

Наказом ГУ Держгеокадастру від 02 жовтня 2015 року № 2271-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, орієнтовною площею 0,06 га, з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва.

Наказом ГУ Держгеокадастру від 27 жовтня 2015 року № 2911-СГ ОСОБА_1 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, та передано у власність земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :01:000:0784, для ведення індивідуального садівництва.

На підставі вказаних наказів державним реєстратором Зміївського районного управління юстиції Штефаном О. А. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, про що внесений запис про право власності № 11797468.

Під час розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою матеріали із Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області щодо листа з проханням подати пропозицію щодо можливості надання ГУ Держгеокадастру дозволу на розроблення документацій із землеустрою, на підставі яких земельна ділянка може бути передана у власність (користування), а також перевірити її бажане місце розташування на відповідність затвердженому генеральному плану населеного пункту та іншій містобудівній і землевпорядній документації, розробленій на місцевому рівні, якими обґрунтовуються довгострокові стратегії планування та забудови території населеного пункту і розвитку відповідної територіальної громади, не були отримані, а отже, повна та достовірна інформація щодо додержання законодавства і можливості відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства на обраній ОСОБА_1 земельній ділянці відсутня.

Листом Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 30 вересня2014 року № 05.02-16-4898 до Головного управління Держземагентства у Харківській області (далі - ГУ Держземагентства) надіслано перелік наявних картографічних даних територій та об`єктів природно-заповідного фонду області станом на 30 вересня 2014 року, в який було включено НПП «Гомільшанські ліси».

Незважаючи на вказані відомості, органи ГУ Держгеокадастру інформацію про розташування земельної ділянки на землях природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, наявності відповідних охоронних зон, обмежень, обтяжень, з урахуванням її розташування на території НПП «Гомільшанські ліси», не зазначили.

Відповідно до листа Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 21 січня 2020 року № 04.01-22218 земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0784, з урахуванням «Проекту створення національного природного парку «Гомільшанські ліси» та «Проекту організації території національного природного парку «Гомільшанські ліси», знаходиться в господарській зоні НПП «Гомільшанські ліси».

На час формування земельної ділянки, кадастровий номер :01:000:0784, винесення оспорюваного наказу про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться на території об`єкта природно-заповідного фонду України (НПП «Гомільшанські ліси»), надання її у власність громадянину для індивідуального садівництва, необхідною умовою було погодження Департаментом як структурним підрозділом Харківської обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, до компетенції якого належить таке погодження в межах його повноважень.

Передача ГУ Держгеокадастру вказаної земельної ділянки у власність громадянину для індивідуального садівництва із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як землі сільськогосподарського призначення призвело до фактичної зміни меж НПП «Гомільшанські ліси» в частині їх зменшення, ведення індивідуального садівництва на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статуту і завданням НПП «Гомільшанські ліси» і як унікального комплексу, а також забезпеченню умов організованого відпочинку населення; такі дії були здійснені усупереч процедури, встановленої законом.

Відповідно до «Проекту організації території національного природного парку «Гомільшанські ліси» у кварталі 179 Задонецького лісництва знаходяться заплавні водойми (озера та болота), які розташовані у пристінній та середній частинах правобережної заплави річки Сіверського Дінця, між лісовим схилом кварталу 179 (за лісовпорядкуванням 2001 та 2005 років) Задонецького лісництва та руслом річки, серед особливо цінної ділянки заплави, з обох боків озера Палац та Пергін (особливо цінна ділянка). Ділянки мають природоохоронне, еколого-освітнє, рекреаційне та естетичне значення.

Отже, накази ГУ Держгеокадастру від 02 жовтня 2015 року № 2271-СГ та від 27 жовтня 2015 року № 2911-СГ є такими, що суперечать актам цивільного законодавства, порушують цивільні права та інтереси позивачів та підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

Прокурор на підставі частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», діючи в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та захисту довкілля України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, НПП «Гомільшанські ліси», вважає дії ГУ Держгеокадастру щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 такими, що порушують інтереси держави.

Пред`явлення позову спрямоване на відновлення порушеного права держави на землі природно-заповідного фонду, суспільної рівноваги та забезпечення конституційного права кожного громадянина користуватися землями природно-заповідного фонду у встановлений законом спосіб.

З урахуванням наведеного позивач просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру від 02 жовтня 2015 року № 2271-СГ про надання дозволу громадянину ОСОБА_1 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, орієнтовною площею 0,06 га, із цільовим призначенням: для індивідуального садівництва;

- визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру від 27 жовтня 2015 року № 2911-СГ про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області та передачі у власність громадянину ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :01:000:0784 для індивідуального садівництва;

- скасувати запис державного реєстратора Зміївського районного управління юстиції Штефана О. А. № 11797468 про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути спірну земельну ділянку у відання держави в особі НПП «Гомільшанські ліси».

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 24 травня 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 02 жовтня 2015 року № 2271-СГ про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки.

Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 27 жовтня 2015 року № 2911-СГ про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення та передачі у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна запис державного реєстратора Зміївського районного управління юстиції Штефана О. А. № 11797468 про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути спірну земельну ділянку у відання держави в особі НПП «Гомільшанські ліси». Здійснено розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт належності території НПП «Гомільшанські ліси», на якій розташована спірна земельна ділянка площею 0,06 га, що є об`єктом природно-заповідного фонду, підтверджується належними і допустимими доказами. В матеріалах справи є охоронне зобов`язання, відповідно до якого Державне підприємство «Зміївське лісове господарство» (далі - ДП«Зміївське лісове господарство») дає зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження частини території НПП «Гомільшанські ліси», створеного Указом Президента України від 06 вересня 2004 року № 1047/2004, в межах Зміївського району.

Зі змісту цього охоронного зобов`язання випливає, що на заповідній території забороняється проведення господарської діяльності, яка може спричинити шкоду заповідному об`єкту та порушити екологічну рівновагу, а також забороняється зміна меж відведення і надання земельних ділянок для інших потреб, використання їх під будь-яке будівництво.

Отже, наявність охоронного зобов`язання в об`єкта природно-заповідного фонду, з урахуванням положень частини п`ятої статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд», яке оформлено центральним органом в галузі охорони навколишнього природного середовища, визнається достатнім для підтвердження статусу відповідної території як належної до земель природно-заповідного фонду.

Таким чином, доводи ГУ Держгеокадастру про те, що НПП «Гомільшанські ліси», як об`єкт природно-заповідного фонду, не є власником та користувачем спірної земельної ділянки та відсутні докази про належність спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду, є безпідставними.

Відповідно до висновку Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна, розташування земельної ділянки, кадастровий номер: :01:000:0784, щодо території НПП «Гомільшанські ліси» - земельна ділянка, кадастровий номер: :01:000:0784, знаходиться у межах території НПП «Гомільшанські ліси» (згідно з межами проєкту створення). На підставі розрахунку в ГІС площа земельної ділянки - 0,059975 га.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі ГУ Держгеокадастру, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель природно-заповідного фонду.

В силу об`єктивних видимих природних властивостей земельної ділянки, ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ця ділянка належить до земель природно-заповідного фонду та є частиною НПП «Гомільшанські ліси».

Позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірна земельна ділянка площею 0,06 га, кадастровий номер: :01:000:0784, знаходиться у межах земель території НПП «Гомільшанські ліси», які є землями природно-заповідного фонду та не підлягають передачі з державної власності у приватну, ведення індивідуального садівництва на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням НПП «Гомільшанські ліси», оскільки може перешкоджати збереженню Національного природного парку в природному стані як унікального комплексу, а також забезпеченню умов організованого відпочинку населення.

Отже, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, затвердження документації із землеустрою та передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для індивідуального садівництва, відбулося всупереч процедури, встановленої законом.

Таким чином, оскільки оскаржувані накази ГУ Держгеокадастру про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, затвердження документації із землеустрою та передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 прийняті з порушенням норм закону, тому вони підлягають скасуванню, а також, як наслідок, підлягає скасуванню запис про проведену державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, виданий на підставі зазначених наказів із зобов`язанням ОСОБА_1 повернути цю земельну ділянку у відання держави в особі НПП «Гомільшанські ліси».

Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року рішення Зміївського районного суду Харківської області від 24 травня 2022 року в частині вирішення позову прокурора, пред`явленого в інтересах держави в особі НПП «Гомільшанські ліси», скасовано, позов у цій частині залишено без розгляду.

В іншій частині рішення Зміївського районного суду Харківської області від 24 травня 2022 року скасовано, у позові відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що НПП «Гомільшанські ліси» не є органом державної влади і не є суб`єктом владних повноважень, тому звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі НПП «Гомільшанські ліси» є безпідставним, а отже, позовна заява, подана в інтересах зазначеної організації, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Також у цій справі прокурор пред`явив, зокрема, вимогу про визнання незаконними та скасування наказів ГУ Держгеокадастру й визначив відповідачем ГУ Держгеокадастру. Проте в частині цих позовних вимог позов фактично пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі ГУ Держгеокадастру). Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог прокуратури, пред`явлених до ГУ Держгеокадастру.

Крім того, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею та реєстраційне підтвердження володіння нею відповідачем. Отже, позивач мав заявити позовні вимоги про витребування її із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , оскільки ця земельна ділянка належить до категорії земель природно-заповідного фонду і дозвіл на її вилучення власником не надавався.

Таким чином, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову, зокрема з підстав неналежного способу захисту порушених прав - пред`явлення негаторного позову замість віндикаційного.

Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування також не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призводить до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У квітні 2023 року заступник керівник Харківської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року скасувати, рішення Зміївського районного суду Харківської області від 24 травня 2022 року залишити в силі.

На обґрунтування касаційної скарги посилається на таке.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Водночас суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Отже, обрання способу захисту у кожному конкретному випадку та з огляду на особливості певних правовідносин є законним правом позивача або прокурора.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірна земельна ділянка площею 0,06 га, кадастровий номер: :01:000:0784, знаходиться у межах земель території НПП «Гомільшанські ліси», які є землями природно-заповідного фонду та не підлягають передачі з державної власності у приватну, ведення індивідуального садівництва на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням НПП «Гомільшанські ліси».

Не відповідають засадам судочинства висновки суду апеляційної інстанції щодо неправильного обрання прокурором способу захисту права в межах цієї справи.

Обмежившись лише посиланням на неправильне обрання способу захисту, суд апеляційної інстанції повністю проігнорував позовну вимогу прокурора про зобов`язання ОСОБА_1 повернути спірну земельну ділянку у відання держави.

Повернення державі земельної ділянки природо-заповідного фонду необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки.

Крім того, в межах цієї справи доведений факт порушеного права саме НПП «Гомільшанські ліси», як особи, яка забезпечує збереження, відтворення та раціональне використання типових та унікальних лісостепових природних ландшафтів долини річки Сіверський Донець, що мають важливе природоохоронне, естетичне, наукове, освітнє, рекреаційне та оздоровче значення в регіоні. Отже, за захистом порушеного права в частині незаконного відведення земельної ділянки в межах природно-заповідного фонду, що знаходиться на території НПП «Гомільшанські ліси», може звернутися саме НПП «Гомільшанські ліси».

Застосування принципу спору «державою з державою» у разі виникнення такого між органами різної сфери державного управління, а також порушення майнових прав одного з них іншим, взагалі виключає можливість оскарження дій одного державного органу іншим державним органом, навіть у разі їх очевидної незаконності.

Таким чином, необхідно відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 621/3476/19 в частині, що стосуються можливості пред`явлення позову в інтересахдержави в особі НПП «Гомільшанські ліси» та пред`явлення позову до ГУ Держгеокадастру у Харківській області.

Судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення статей 84, 122, 150, 152, 189 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 3, 6, 7, 20, 21, 51, 53, 54 Закону України від 16 червня 1992 року № 2456-XII «Про природно-заповідний фонд України» (далі - № 2456-XII), статті 61 Закону України «Про охорону навколишнього природнього середовища», стосовно неможливості передачі земель природно-заповідного фонду у приватну власність, а також відсутності повноважень ГУ Держгеокадастру на розпорядження землями природно-заповідного фонду та статті 87 Водного кодексу України (далі - ВК України) щодо неможливості надання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 з огляду на її розташування у водоохоронній зоні річки Сіверський Донець.

Також відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: статей 84, 122, 150, 152, 186 ЗК України, статей 3, 6, 7, 20, 21, 51, 53, 54 Закону України № 2456-XII, статті 61 Закону України «Про охорону навколишнього природнього середовища», статті 87 ВК України.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на:

- неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц, від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц; у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 544/1336/13-а, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11164/16, від 13 жовтня 2019 року у справі № 910/11164/16, від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 23 жовтня 2019 року у справі № 554/10377/16-ц, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19, від 25 червня 2020 року у справі № 924/233/18, від 22 червня 2022 року у справі № 752/3093/19, від 01 лютого 2023 року у справі № 621/3476/19 в частині зобов`язання повернути земельну ділянку;

- необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 621/3476/19 в частині позовних вимог, що стосуються НПП «Гомільшанські ліси», та позовних вимог до ГУ Держгеокадастру;

- відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: статей 84, 122, 150, 152, 186 ЗК України, статей 3, 6, 7, 20, 21, 51, 53, 54 Закону № 2456-XII, статті 61 Закону України «Про охорону навколишнього природнього середовища», статті 87 ВК України.

У червні 2023 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ГУ Держгеокадастру, у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

На обґрунтування відзиву посилається на те, що Верховний Суд дійшов висновків, що крім визначеної Законом України «Про прокуратуру» заборони на представництво державних компаній, прокуратура також не може бути представником усіх державних підприємств, організацій, юридичних осіб, які не є органом державної влади і не є суб`єктом владних повноважень. Оскільки НПП «Гомільшанські ліси» не є органом державної влади і не є суб`єктом владних повноважень, то позовна заява, подана в інтересах зазначеної організації, залишена без розгляду відповідно до чинного законодавства.

Відображення на Публічній кадастровій карті аналітичного шару «Умовна прибережна захисна смуга» та земельної ділянки, яка розташована у цьому аналітичному шарі, не свідчить про порушення вимог ВК України чи ЗК України і фактичне розташування ділянки саме у прибережній захисній смузі водойми. Отже, факт перебування земельної ділянки у прибережній захисній смузі не є встановленим.

Суд апеляційної інстанції дійшов правомірного та логічного висновку про неналежність обраного способу захисту права з огляду на вищенаведений висновок Верховного Суду.

Прокурор пред`явив, зокрема вимогу про визнання незаконними та скасування двох наказів ГУ Держгеокадастру. Отже, в частині цих позовних вимог позов фактично пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі ГУ Держгеокадастру). Таким чином, позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору.

У червні 2023 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від НПП «Гомільшанські ліси», у якому останній просить постанову Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року скасувати, рішення Зміївського районного суду Харківської області від 24 травня 2022 року залишити в силі.

На обґрунтування відзиву посилається на те, що з доводами касаційної скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури НПП «Гомільшанські ліси» повністю погоджується, вважає їх обґрунтованими.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на підставі пунктів 1, 2, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2023 року касаційне провадження у цій справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22).

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2023 року поновлено касаційне провадження у цій справі та призначено справу до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзивів на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

Суди встановили, що згідно з наказом ГУ Держгеокадастру від 02 жовтня 2015 року № 2271-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» надано ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, орієнтована площа земельної ділянки 0,06 га, за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, для індивідуального садівництва (код згідно з КВЦПЗ-01.05) (т. 1, а. с. 16).

Зі змісту витягу з Державного земельного кадастру випливає, що земельна ділянка, кадастровий номер :01:000:0784, площею 0,06 га з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташована за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, форма власності: державна власність, інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, - проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок (т. 1, а. с. 18).

Відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру від 27 жовтня 2015 року № 2911-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» затверджено розроблений фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 проєкт землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_1 за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва (код згідно з КВЦПЗ-01.05), розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області. Передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, розташовану за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, з кадастровим номером: :01:000:0784, площею 0,06 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва (код згідно з КВЦПЗ-01.05) (т. 1, а. с. 17).

З листа Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 21 січня 2020 року № 04.01-22-218 випливає, що спірна земельна ділянка знаходиться на території НПП «Гомільшанські ліси», проєкти землеустрою щодо їх відведення до Департаменту не надходили та не погоджувались (т. 1, а. с. 19).

Також прокурор надав докази на електронному носії інформації, а саме картографічні дані НПП «Гомільшанські ліси», де визначено зонування та квартали парку, а також його структура (т. 1, а. с. 238).

Відповідно до Указу Президента України від 06 вересня 2004 року № 1047/2004 «Про створення Національного природного парку «Гомільшанські ліси» з метою збереження, відтворення та раціонального використання особливо цінних природних комплексів долини річки Сіверського Донця, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення, створено на території Зміївського та Первомайського районів Харківської області НПП «Гомільшанські ліси» і підпорядковано його Державному комітету лісового господарства України, а також установлено площу земель НПП «Гомільшанські ліси» 14 314,8 га, у тому числі 3 377,3 га земель, які мають бути надані йому у постійне користування, та 10 937,5 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів згідно з додатками (т. 1, а. с. 29).

У матеріалах справи є охоронне зобов`язання, відповідно до якого ДП «Зміївське лісове господарство» дає зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження частини території НПП «Гомільшанські ліси» створеного Указом Президента України від 06 вересня 2004 року № 1047/2004 в межах Зміївського району. Зі змісту цього охоронного зобов`язання випливає, що на заповідній території забороняється проведення господарської діяльності, яка може спричинити шкоду заповідному об`єкту та порушити екологічну рівновагу, а також забороняється зміна меж відведення і надання земельних ділянок для інших потреб, використання їх під будь-яке будівництво (т. 1, а. с. 236).

Відповідно до висновку Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна, розташування земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0784 щодо території НПП «Гомільшанські ліси»: земельна ділянка з кадастровим номером: :01:000:0784 знаходиться у межах території НПП «Гомільшанські ліси» (згідно з межами проєкту створення). На підставі розрахунку в ГІС площа земельної ділянки 0,059975 га (т. 2, а. с. 174-180).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Щодо вирішення позовних вимог заступника керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі НПП «Гомільшанські ліси»

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. В абзаці третьому частини третьої цієї статті міститься заборона здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням абзацу першого частини третьої цієї статті, який визначає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті зазначеного відсутність у Законі інших визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.

У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 204/6292/18 та від 17 червня 2020 року у справі № 204/7119/18 викладено правовий висновок, згідно з яким саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади, не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис.

Позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави, зокрема, в особі НПП «Гомільшанські ліси».

Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи (пункт 2 частини першої статті 257 ЦПК України).

Таким чином, доводи відзиву ГУ Держгеокадастру про те, що прокуратура не може бути представником усіх державних підприємств, організацій, юридичних осіб, які не є органом державної влади і не є суб`єктом владних повноважень, заслуговують на увагу, оскільки НПП «Гомільшанські ліси» не є органом державної влади і не є суб`єктом владних повноважень.

Тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовну заяву, подану в інтересах НПП «Гомільшанські ліси», необхідно залишити без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Такий висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

З урахуванням наведеного Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги в частині можливості пред`явлення прокурором позову в інтересах держави в особі НПП «Гомільшанські ліси».

Щодо вирішення позовних вимог заступника керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства до ГУ Держгеокадастру

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20) вказано, що «в разі якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, зокрема, у цивільних (господарських) відносинах розглядається як поведінка держави у цих відносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава (зокрема, цивільних, господарських), органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах (пункти 6.21, 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 5023/10655/11 від 20 листопада 2018 року, пункти 4.19, 4.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що і в судовому процесі, зокрема в цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови ВП від 27 лютого 2019 року, справа № 761/3884/18). Такий же висновок справедливий щодо господарського процесу. Отже, під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Законодавство передбачає два випадки представництва прокурором у суді законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення: захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; відсутній орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави. Водночас в обох цих випадках прокурор здійснює представництво держави, яка і є фактичною стороною у справі. У цій справі прокурор пред`явив, зокрема, вимогу про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагентства у Харківській області, відповідачем визначив ГУ Держгеокадастру у Харківській області. Отже, в частині цієї позовної вимоги позов фактично пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області). Зазначене не відповідає частині першій статті 45 ГПК України, відповідно до якої сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Отже, позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору. Подібних висновків, але щодо участі органів державної влади в адміністративному процесі Велика Палата Верховного Суду дійшла в постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 826/3115/17».

У справі, що переглядається, заступник керівник Чугуївської окружної прокуратури Харківської області пред`явив, зокрема вимоги про визнання незаконним та скасування наказів ГУ Держгеокадастру, відповідачем визначив також ГУ Держгеокадастру.

Отже, в частині цих позовних вимог позов фактично пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі ГУ Держгеокадастру).

Таким чином, зазначене не відповідає частині першій статті 48 ЦПК України, відповідно до якої сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Отже, позивач і відповідач не можуть збігатися.

Відповідно, доводи відзиву ГУ Держгеокадастру в цій частині заслуговують на увагу.

Вказане відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 621/3476/19.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову заступника керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області, пред`явленого до ГУ Держгеокадастру.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 621/3476/19 в частині вирішення позовних вимог в інтересах держави в особі НПП «Гомільшанські ліси» та позовних вимог до ГУ Держгеокадастру, Верховний Суд відхиляє.

У судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств, та про те, що позов не може бути пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі ГУ Держгеокадастру), про що зазначено вище.

Щодо висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 621/3476/19, від якого заявник просить відступити, то він узгоджується з відповідними висновками Великої Палати Верховного Суду зі спірної проблематики, які проаналізовано вище.

Щодо вирішення вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності

На час ухвалення оскаржуваних судових рішень Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

У розумінні наведеної норми права у редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, на відміну від змісту частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, правомірними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення про скасування запису державного реєстратора Зміївського районного управління юстиції Штефана О. А. № 11797468 про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 та відмови у задоволенні позову в цій частині постановою суду апеляційної інстанції з підстав неналежного способу захисту порушених прав - пред`явленння негаторного позову замість віндикаційного, такий спосіб захисту суперечив частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно, правомірним (належним) способом захисту права позивача, з урахуванням змін, внесених до Закону, є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав чи скасування їх державної реєстрації.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 203/578/21 (провадження № 61-1358св23).

Отже, зважаючи на підстави та предмет позову, з урахуванням фактично встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд апеляційної інстанції з наведенням відповідних мотивів дійшов правильного висновку про відмову в задоволення позову в цій частині та водночас помилково послався на неналежний спосіб захисту порушених прав - пред`явлення негаторного позову замість віндикаційного, а тому постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Щодо вирішення позовних вимог заступника керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства до ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів та повернення земельної ділянки

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив, зокрема з підстав неналежного способу захисту порушених прав - пред`явленння негаторного позову замість віндикаційного.

З таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, абзац п`ятий пункту 143), на яку посилається заявник).

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).

Статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Указом Президента України від 06 вересня 2004 року № 1047/2004 «Про створення Національного природного парку «Гомільшанські ліси» з метою збереження, відтворення та раціонального використання особливо цінних природних комплексів долини річки Сіверського Донця, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення, створено на території Зміївського та Первомайського районів Харківської області НПП «Гомільшанські ліси».

Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).

Статтею 7 Закону № 2456-XII передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Відповідно до статті 9 Закону № 2456-XII території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Парками-пам`ятками садово-паркового мистецтва оголошуються найбільш визначні та цінні зразки паркового будівництва з метою охорони їх і використання в естетичних, виховних, наукових, природоохоронних та оздоровчих цілях. Парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення є природоохоронними рекреаційними установами. Оголошення парків-пам`яток садово-паркового мистецтва провадиться з вилученням у встановленому порядку або без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів. На території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва можуть проводитися наукові дослідження (стаття 37 Закону № 2456-XII).

Згідно з частиною першою статті 38 Закону № 2456-XII на території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва забороняється будь-яка діяльність, що не пов`язана з виконанням покладених на них завдань і загрожує їх збереженню. На території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва забезпечується проведення екскурсій та масовий відпочинок населення, здійснюється догляд за насадженнями, включаючи санітарні рубки, рубки реконструкції та догляду з підсадкою дерев і чагарників ідентичного видового складу, замість загиблих, вживаються заходи щодо запобігання самосіву, збереження композицій із дерев, чагарників і квітів, трав`яних газонів (частина друга статті 38 Закону № 2456-XII).

Частиною п`ятою статті 38 Закону № 2456-XII встановлено, що власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених парками-пам`ятками садово-паркового мистецтва, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Відповідно до частини п`ятої статті 53 Закону № 2456-XII території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

Як визначено статтею 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з пунктами «а», «в» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Частина перша статті 150 ЗК України відносить до особливо цінних земель, зокрема, землі природно-заповідного фонду.

Відповідно до частини другої статті 150 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у пунктах "в" і "г" частини першої цієї статті, з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України. Погодження матеріалів вилучення (викупу) земельних ділянок особливо цінних земель, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, провадиться Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, Київської і Севастопольської міських рад.

Системний аналіз вказаних норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення). Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду із комунальної власності, зокрема для будівництва житла, був можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій.

Враховуючи, що Верховна Рада України не погодила вилучення земельної ділянки на території НПП «Гомільшанські ліси» із комунальної власності, право власності територіальної громади на цю ділянку не припинилося і до фізичної особи - відповідача не перейшло.

Втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала безперешкодне володіння загальнонародними благами та ресурсами, вільний доступ до водних та інших природних ресурсів і об`єктів природно-заповідного фонду, зокрема і до парків-пам`яток садово-паркового мистецтва. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави, зокрема і від імені територіальної громади як власника земельної ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги (стаття 41 Конституції України), згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 7.20)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22) дійшла висновку, що «зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону № 2456-XII потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку (такий підхід не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження

№ 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження

№ 14-2цс21, пункти 51-52)). За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов».

Таким чином, суд апеляційної інстанції помилково вважав застосовними до спірних правовідносин приписи статей 387 і 388 ЦК України, а не статті 391 цього Кодексу і безпідставно відмовив у задоволенні вимог прокурора, спрямованих на повернення земельної ділянки у відання держави в особі НПП «Гомільшанські ліси».

Судом першої інстанції встановлено, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірна земельна ділянка площею 0,06 га з кадастровим номером: :01:000:0784 знаходиться у межах земель території НПП «Гомільшанські ліси», які є землями природно-заповідного фонду та не підлягають передачі з державної власності у приватну, ведення індивідуального садівництва на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням НПП «Гомільшанські ліси», оскільки може перешкоджати збереженню НПП «Гомільшанські ліси» в природному стані як унікального комплексу, а також забезпеченню умов організованого відпочинку населення.

Отже, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, затвердження документації із землеустрою та передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для індивідуального садівництва відбулося всупереч процедури, встановленої законом.

Суд першої інстанції, правильно встановивши усі обставини справи, зокрема, незаконність передачі ГУ Держгеокадастру земельної ділянки у приватну власність, дійшов правильного висновку про задоволення позову про визнання незаконними та скасування наказів та повернення земельної ділянки.

Водночас суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції в указаній частині та відмовив у позові з мотивів обрання позивачем неналежного способу захисту.

Тому постанова суду апеляційної інстанції у зазначеній частині підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 752/3093/19, від 01 лютого 2023 року у справі № 621/3476/19 в частині зобов`язання повернути земельну ділянку, заслуговують на увагу, оскільки зазначену вимогу необхідно розглядати як негаторний позов.

Також заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 554/10377/16-ц (заборона передачі земельних ділянок природно-заповідного фонду у приватну власність), від 22 серпня 2018 року у справі № 544/1336/13-а, від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11164/16, від 13 жовтня 2019 року у справі № 910/11164/16 (зміна меж національних природних парків за законом належать виключно Президенту України).

Аргументи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (щодо застосування принципу jura novit curia - «суд знає закони»), від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 25 червня 2020 року у справі № 924/233/18 (щодо застосування принципу змагальності сторін), від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц, від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19 (щодо подібності правовідносин), від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 (щодо оцінки предмета заявленого позову), Верховний Суд відхиляє, оскільки посилання заявника на загальні висновки у відповідних постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, а фактичні обставини у наведених заявниками як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

Доводи відзиву про те, що відображення на Публічній кадастровій карті аналітичного шару «Умовна прибережна захисна смуга» та земельної ділянки, яка розташована у цьому аналітичному шарі, не свідчить про порушення вимог ВК України чи ЗК України і фактичне розташування ділянки саме у прибережній захисній смузі водойми, а отже, факт перебування земельної ділянки у прибережній захисній смузі не є встановленим, Верховний Суд відхиляє.

Ці доводи зводяться до непогодження зі встановленими обставинами справи, переоцінкою доказів. Проте встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції дійшов правомірного та логічного висновку про неналежність обраного способу захисту права, Верховний Суд відхиляє, оскільки ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний позов, з яким звернувся прокурор у цій справі, а не віндикаційний позов, як вважав суд апеляційної інстанції.

Щодо пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право мирного володіння майном.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. У цій справі Верховний Суд обґрунтував наявність законних підстав для втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння земельною ділянкою.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого держава користується значною свободою (полем) розсуду. Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до абзацу третього преамбули до Закону № 2456-XII природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною. Тому на землях природоохоронного та історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням(частина третя статті 7 цього Закону у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункти «а» і «б» частини першої статті 91, пункти «а» і «б» частини першої статті 96 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. mutatis mutandis постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 127), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16 (пункт 148), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 53), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.75)).

Контроль за використанням земельної ділянки на території об`єкта природно-заповідного фонду згідно з її цільовим призначенням є важливим для суспільства загалом і для позивача зокрема, оскільки люди зацікавлені у збереженні НПП «Гомільшанські ліси», що, як встановили суди попередніх інстанцій, став об`єктом природно-заповідного фонду задовго до виникнення спірних правовідносин і на території якого заборонене житлове будівництво.

Повернення НПП «Гомільшанські ліси» спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цієї ділянки. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що вона належить до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Дотримання встановлених законодавчих заборон щодо обігу такої ділянки є необхідною умовою її використання з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і зокрема частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному об`єкту природно-заповідного фонду.

З огляду на зазначене у втручанні держави у право мирного володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою для індивідуального садівництва на території об`єкта природно-заповідного фонду є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Право позивача повернути земельну ділянку, яка знаходиться на території природно-заповідного фонду, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її передання на користь фізичної особи, передбачене у чинному законодавстві України, приписи якого та практика їхнього застосування щодо повернення такої ділянки є доступними, чіткими та передбачуваними.Немає жодних підстав вважати, що ОСОБА_1 не міг співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості та власними діями щодо останнього.

Враховуючи, зокрема, як поведінку ГУ Держгеокадастру, який прийняв протиправні накази, так і поведінку ОСОБА_1 щодо отримання у власність земельної ділянки на території об`єкта природно-заповідного фонду для індивідуального садівництва, тому загальний інтерес у контролі за використанням цієї ділянки для гарантування безпечності довкілля, непогіршення екологічної ситуації, забезпечення правомірного, раціонального й ефективного користування земельними ділянками у межах НПП «Гомільшанські ліси» переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні ним контролю за цією ділянкою.

Земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункти 75-76), від 20 липня 2020 року у справі № 923/196/20 (пункт 39), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18(пункт 132)).

Водночас ОСОБА_1 не міг не знати про те, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах НПП «Гомільшанські ліси». В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельної ділянки, проявивши розумну обачність, ОСОБА_1 міг і повинен був знати про те, що ця ділянка розташована у Національному природному парку. Тому немає підстав вважати, що у спірній ситуації мали місце недобросовісні дії лише з боку органів місцевого самоврядування.

Рішення суду першої інстанції в цій частині відповідатиме легітимній меті та дозволятиме її досягнути. Такий захід втручання у відповідне право є пропорційним цій меті, оскільки ОСОБА_1 , отримуючи земельну ділянку, діючи розумно, не міг не перевірити місцезнаходження об`єкта, а отже, міг та мав пересвідчитися у тому, що ця ділянка знаходиться у НПП «Гомільшанські ліси».

За таких обставин неможливо виснувати про те, що втручання у право ОСОБА_1 на об`єкт, який він за добросовісної поведінки не міг отримати, є для нього надмірним тягарем. Немає жодних підстав вважати, що перед тим, як придбати земельну ділянку, у ОСОБА_1 були перешкоди самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними вимогами законодавства та зробити висновки щодо режиму цієї ділянки.

Отже, підстави касаційного оскарження щодо необхідності перегляду постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про визнання незаконними та скасування наказів та повернення земельної ділянки підтвердилися, доводи скарги є обґрунтованими, а тому оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2021 року в частині вирішення вимог про визнання незаконними та скасування наказів та повернення земельної ділянки в силі.

Аргументи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду стосовно застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: статей 84, 122, 150, 152, 186 ЗК України, статей 3, 6, 7, 20, 21, 51, 53, 54 Закону № 2456-XII, статті 61 Закону України «Про охорону навколишнього природнього середовища», статті 87 ВК України, зокрема щодо неможливості набуття у приватну власність особи земель природно-заповідного фонду державної форми власності та визначення повноваження органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, частково заслуговують на увагу.

Водночас Верховний Суд враховує, що після подання касаційної скарги у цій справі Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі№ 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22) дійшла висновку, що «держава або територіальна громада не втрачають володіння земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, які за законом не можуть бути передані у приватну власність у разі такого їх передання фізичним або юридичним особам і державної реєстрації за останніми права власності. У цих випадках слід усувати перешкоди у користуванні відповідною земельною ділянкою (стаття 391 ЦК України) шляхом її повернення власникові, а не витребовувати із незаконного володіння останнього набувача (статті 387, 388 ЦК України)».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що рішення суду апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог заступника керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі НПП «Гомільшанські ліси» та заступника керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства до ГУ Держгеокадастру ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги в цій частині без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З урахуванням наведених вище мотивів, Верховний Суд вважає за необхідне постанову Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року в частині вирішення вимог заступника керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства до ОСОБА_1 про скасування запису про державну реєстрацію права власності змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог заступника керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства до ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів та повернення земельної ділянки, яке відповідає закону, постанова суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання касаційної скарги у цій справі позивач сплатив 16 816,00 грн судового збору за чотири позовні вимоги.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, зокрема за вирішення вимог про визнання незаконними та скасування двох наказів, повернення земельної ділянки, то з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури підлягає стягненню 12 612,00 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору (за три вимоги немайнового характеру).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року в частині вирішення вимог заступника керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства до ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів та повернення земельної ділянки скасувати.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 24 травня 2022 року в частині вирішення вимог заступника керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства до ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів та повернення земельної ділянки залишити в силі.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року в частині вирішення вимог заступника керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства до ОСОБА_1 про скасування запису про державну реєстрацію права власності змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови щодо підстав відмови у задоволенні позову.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року в частині вирішення вимог заступника керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Національного природного парку «Гомільшанські ліси» та в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури12 612,00 грн - витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко