Справа № 214/171/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 вересня 2023 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Попкової Ю.В.,

представника позивача Морозова Є.Є.,

представника відповідача-1 Ромащенко Л.Г.,

представника відповідача-2 Дядюк М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу №214/171/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту розвитку інфраструктури міста Виконавчого комітету Криворізької міської ради, Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про визнання права користування житловим приміщенням комунальної власності,

Представники:

від позивача-1 адвокати Миць Н.З., Морозов Є.Є.,

від відповідача-1 ОСОБА_2 ,

від відповідача-2 ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою 16 січня 2020 року, в якій просив суд: визнати за ним право користування житловим приміщенням однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 .

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що батьками позивача є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Його батьки перебували у фактичних шлюбних стосунках, тобто проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без державної реєстрації шлюбу. При його народженні ОСОБА_5 визнав своє батьківство. ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько помер. За життя, під час трудової діяльності, ОСОБА_5 отримав житлове приміщення з комунальної власності, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , ордер на житлове приміщення здав до ЖЕКу та на його підставі уклав договір найму, вселившись до квартири 26 червня 1990 року із реєстрацією місця проживання в ній. Мешкав ОСОБА_5 у квартирі до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя батько квартиру не оформив на себе шляхом її приватизації. Влітку 1990 року до квартири за згодою ОСОБА_5 вселилась ОСОБА_4 мати позивача, де мешкала без реєстрації. Позивач також мешкав у квартирі без реєстрації з моменту народження. Коли позивачеві виповнилось 10 років, батьки припинили стосунки: батько залишився мешкати сам у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а він разом з матір`ю переїхали мешкати до дідуся у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , де він значиться зареєстрованим протягом усього часу. Будучи єдиним сином у ОСОБА_5 , навіть після розлучення батьків, він продовжував з ним спілкуватись, а мати не чинила їм в цьому перешкод. Стосунки між та батьком були завжди дружні родинні, засновані на турботі, взаєморозумінні, взаємодопомозі та піклуванні.

09 листопада 2012 року ОСОБА_5 отримав виробничу травму, в результаті якої йому було надано ІІІ групу інвалідності із 30% втрати працездатності. З огляду на втрату здоров`я, погане самопочуття, необхідність проходження періодичних переоглядів МСЕК та низький рівень доходів мінімальну пенсію та незначні регресні виплати, він надав батькові матеріальну, фізичну та фінансову допомогу, піклувався за нього, купував ліки в період проходження лікування, оплачував операції, адже нікого рідніше за нього ОСОБА_5 нікого не мав.

08 квітня 2016 року позивач ОСОБА_1 одружився та невдовзі у них народився син. Проживав він із сім`єю у житловому приміщенні дружини, однак на початку 2017 року стосунки між ним та дружиною було припинено й він переїхав мешкати до батька ОСОБА_5 у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Вселившись до квартири батька на правах члена сім`ї, вони вели сумісне господарство, мали спільний бюджет, купували побутову техніку, утримання квартири та оплату житлово-комунальних послуг позивач повністю взяв на себе. У квартирі знаходились усі його особисті речі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер та усі витрати з його поховання ОСОБА_1 повністю взяв на себе. Після смерті батька він залишився проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , оплачує житлово-комунальні послуги за неї, житлове приміщення є місцем його фактичного мешкання. Вказані обставини можуть підтвердити свідки. З огляду на вищенаведене, позивач вважає, що має право користування житловим приміщенням однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 . Оскільки це право оспорюється та не визнається відповідачами, тому за його захистом Яворський Д.С. вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 20 січня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.64-65 т.1).

Ухвалою суду від 15 березня 2021 року залучено до участі у справі як співвідповідача Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради (а.с.121-122 т.1).

Ухвалою суду від 26 серпня 2021 року за клопотанням представника позивача Миць Н.З. здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання по справі (а.с.148-149 т.1).

Ухвалою суду від 09 грудня 2021 року закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду по суті (а.с.170-171 т.1).

Ухвалою суду від 02 червня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_6 про допит свідків (п.14 протоколу с/з, а.с.189 т.1).

Ухвалою суду від 12 вересня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_7 про допит свідків (п.30 протоколу с/з, а.с.21 т.2).

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник Департаменту розвитку інфраструктури міста Виконкому Криворізької міської ради подав відзив на позов (а.с.71-73 т.1). Свої заперечення по суті пред`явлених вимог представник мотивувала тим, що спірна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 не приватизована та перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Кривого Рогу. Ордер на житлове приміщення було видано на ОСОБА_5 . При цьому позивачем не надано доказів, що наймач житлового приміщення ОСОБА_5 за життя звертався із заявою до відділу реєстрації місця поживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради, відділу ДМС або ЖЕО щодо здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у спірній кватирі, або ж надавав згоду на його вселення до квартири. Представник зауважила, що згідно зі ст.109 ЖК УРСР, самовільно зайнявшими житлове приміщення вважаються особи, котрі вселились в приміщення без будь-яких підстав. Оскільки єдиною підставою для вселення до квартири комунальної форми власності є ордер, то заселення без нього є самовільним. Тривалість користування самовільно зайнятим житловим приміщенням комунальної форми власності не надає будь-яких прав на нього, а тому у розумінні ст.116 ЖК УРСР такі особи підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Позаяк, на день смерті ОСОБА_5 , у спірній квартирі ніхто зареєстрованим не значився, а сам ОСОБА_1 значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 . Оскільки позивачем не надано доказів правомірності його вселення до спірної квартири та проживання в ній, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Посилання позивача на утримання ним спірної квартири шляхом оплати житлово-комунальних послуг, на думку представника відповідача, є безпідставними та недоведеними, адже в усіх наданих позивачем копіях квитанцій платником вказаний лише ОСОБА_5

02 червня 2022 року представник відповідача Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради Дядюк М.В. подала письмові пояснення по суті пред`явлених позовних вимог (а.с.184-187 т.1). Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник зазначила, що спірна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Кривого Рогу. Ордер на квартиру було видано на ім`я ОСОБА_5 , який за життя її не приватизував. Як слідує зі змісту позову, в спірній квартирі ОСОБА_5 начебто мешкав зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_4 та сином ОСОБА_1 позивачем у справі без реєстрації їх місця проживання в цій квартирі, що свідчить по відсутність у ОСОБА_5 наміру зареєструвати місце мешкання вказаних осіб у цій квартирі. Черговим свідченням тому є факт, що по досягненню повноліття місце проживання ОСОБА_1 було зареєстроване з матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 , а не з батьком. При цьому позивачем не надано доказів, що наймач житлового приміщення ОСОБА_5 за життя звертався із заявою до відділу реєстрації чи інших компетентних з цього питання установ щодо здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у спірній кватирі, або ж надавав згоду на його вселення до квартири, що свідчили про законність проживання позивача у спірному житловому приміщенні. На переконання представника, ОСОБА_1 фактично протиправно зайняв житлове приміщення. Оскільки позивачем не надано доказів правомірності його вселення до спірної квартири та проживання в ній, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Посилання позивача на утримання ним спірної квартири шляхом оплати житлово-комунальних послуг, на думку представника відповідача, є безпідставними та недоведеними, адже в усіх наданих позивачем копіях квитанцій платником вказаний лише ОСОБА_5 .

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/поновлення провадження по справі не вживались.

Присутній в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Морозов Є.Є. позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Аналогічну позицію висловлювала представник позивача адвокат Миць Н.З., будучи присутньою у попередніх судових засіданнях.

Представник відповідача Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради Дядюк М.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у попередньо поданих нею письмових поясненнях.

Будучи присутньою в судовому засіданні, представник відповідача Департаменту розвитку інфраструктури міста Криворізької міської ради Ромащенко Л.Г. також заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Допитана судом як свідок ОСОБА_4 суду показала, що ОСОБА_1 її син від ОСОБА_5 . Син значиться зареєстрованим разом з нею за адресою: АДРЕСА_3 та раніше мешкав з нею. У період 2016-2017 р.р. він проживав разом з дружиною по АДРЕСА_4 . Після розлучення з дружиною її син переїхав мешкати до батька ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 та проживав там до дня смерті батька, тобто до 2019 року. Це було обумовлене й тим, що після отримання на роботі травми та проведеної операції ОСОБА_5 за станом здоров`я потребував сторонньої допомоги. Після смерті ОСОБА_5 син уклав строковий контракт на вступив на військову службу, залишивши усі особисті речі у квартирі батька. Зазначила, що в момент спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 вони вели спільне господарство, купували побутову техніку (бойлер, холодильник, мікрохвильову піч), робити поточний ремонт, переклеїли шпалери, змінили вхідні двері, разом сплачували житлово-комунальні послуги. Стосунки між ними були хороші. Як їй відомо, ОСОБА_5 хотів зареєструвати в квартирі ОСОБА_1 . Похованням ОСОБА_5 за власні кошти займався син ОСОБА_8 .

Як показав допитаний судом як свідок ОСОБА_9 , він знайомий з ОСОБА_1 та знав ОСОБА_5 , з останнім мешкав по сусідству на АДРЕСА_5 з 1989 року: ОСОБА_5 у кв. АДРЕСА_6 , а він мешкає у кв. АДРЕСА_7 . Помер ОСОБА_5 у 2019 році. Йому відомо, що ОСОБА_1 мешкав разом з батьком ОСОБА_5 з моменту народження до 2000-х років. Коли ОСОБА_5 розлучився з дружиною, остання його покинула й виїхала з квартири, син поїхав разом з нею, а ОСОБА_5 залишився мешкати сам. У подальшому ОСОБА_1 періодично приїздив до батька, залишався на вихідні. У період з 2016 року до дня смерті ОСОБА_1 , тобто до 2019 року, ОСОБА_1 мешкав разом з ним у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . За півроку до смерті ОСОБА_5 йому казав, що хоче зареєструвати місце проживання сина у квартирі, однак вже як одужає. До дня смерті ОСОБА_5 , разом з ним у квартирі мешкав лише син ОСОБА_8 , а вже після смерті у квартирі почала мешкати дружина ОСОБА_8 з їх сином. Такі висновки він зробив з власних спостережень, оскільки протягом періоду 2016-2017 р.р. періодично бачив ОСОБА_8 та вважав, що він мешкає разом з ОСОБА_5 та веде з ним сумісне господарство.

Допитана судом як свідок ОСОБА_10 суду показала, що з ОСОБА_5 вона була знайома з 1999 року, він проживав з нею по сусідству у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Приблизно через 5 років ОСОБА_5 залишився проживати в квартирі сам, періодично до нього приїздив його син ОСОБА_8 , який з 2016 року почав проживати разом з ним у зазначеному житловому приміщенні. Такий висновок вона зробила, ґрунтуючись на власних спостереженнях, оскільки стикалась разом з ним у міжквартирній перегородці зранку, коли ймовірно він йшов на роботу, та ввечері, коли він повертався з роботи. Вона припускає, що ОСОБА_5 проживав разом з сином ОСОБА_1 однією сім`єю до 2019 року та після того, як ОСОБА_5 помер позивач залишився мешкати в квартирі. Місяці 2-3 назад вона бачила, як ОСОБА_1 приходив до квартири, був одягнений у військову форму. За дня роки до дня смерті ОСОБА_5 казав їй, що має намір приватизувати квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та в подальшому зареєструвати в ній місце проживання ОСОБА_1 . Похованням ОСОБА_5 займалась його колишня дружина. Зазначила, що протягом останнього року вона іноді бачила як ОСОБА_1 приходив до квартири, в той момент його дружина з сином гуляли на подвір`ї.

Як показала допитана судом як свідок ОСОБА_11 , ОСОБА_1 її рідний брат. До 2016-217 р.р. він мешкав за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 . У 2017 році разом з дружиною він переїхав до її батьків. Наприкінці 2017 року ОСОБА_1 переїхав мешкати до батька за адресою: АДРЕСА_2 , з яким мешкав до дня смерті останнього. Вони вели спільне господарство, разом робили у квартирі ремонт. Вона особисто раз у три місяці приїздила до них. Її мати також періодично до них приїздила готувала їжу. ОСОБА_1 оплачував житлово-комунальні послуги за квартиру, а коли не встигав давав їй кошти для оплати послуг. За життя ОСОБА_5 за станом свого здоров`я та перенесеними травмами потребував догляду і сторонньої допомоги. Напередодні смерті, у серпні 2019 року, ОСОБА_5 їй казав, що має приватизувати квартиру та зареєстрували в ній місце мешкання ОСОБА_8 . Після смерті ОСОБА_5 у квартирі залишився проживати ОСОБА_8 . Наразі у квартирі мешкає його дружина ОСОБА_12 з їх сином, останній раз у квартирі вона була у липні 2023 року.

Дослідивши письмові докази по справі, вислухавши покази свідків, надавши їм оцінку в сукупності, врахувавши позицію учасників справи, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що 27 грудня 1989 року Виконавчим комітетом Саксаганської Ради народних депутатів м. Кривого Рогу ОСОБА_5 отримав орден №1971 на право зайняття житлового приміщення сім`єю у складі 1 особи житловою площею 17,44 кв.м., яке складається з 1 кімнати, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Ордер було видано на підставі рішення виконкому №455/1 від 18 грудня 1989 року (а.с.195 т.1).

За інформацією Управління благоустрою та житлово-комунального господарства виконкому Саксаганської районної у місті ради (а.с.194 т.1), житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 не значиться як службове житло.

Судовим розглядом встановлено, що спірна квартира перебуває у комунальній власності, питання її приватизації ОСОБА_5 не вирішувалось.

ОСОБА_5 зареєстрував своє місце проживання у вказаному житловому приміщенні 26 червня 1990 року відповідно до паспортних даних (а.с.13-зворот т.1) та мешкав в ньому до моменту смерті.

Факт проживання ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_8 протягом усього періоду часу з моменту отримання ордеру та до моменту смерті у ході розгляду справи підтвердили допитані судом свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , та загалом цей факт відповідачами не оспорювався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії НОМЕР_1 , виданим 11 листопада 2019 року Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.11 т.1). На момент смерті ОСОБА_5 , разом з ним у квартирі ніхто зареєстрованим не значився.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права користування спірною квартирою, ОСОБА_1 , будучи сином ОСОБА_5 (факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 06 грудня 1990 року, а.с.9 т.1), вказував, що він проживав разом з батьком у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , вів з ним спільне господарство, здійснював за ним догляд, а відтак набув право користування житловим приміщенням комунальної власності. Надаючи оцінку обґрунтованості пред`явлених вимог, їх доведеності в розрізі з обраним позивачем способом захисту прав, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи

чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної

в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному мати право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правовідносини по користуванню жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду врегульовані главою 2 розділу III ЖК УРСР.

Частинами 1, 2 ст.61 ЖК УРСР закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, що укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином,

на ім`я якого видано ордер.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_5 був основним квартиронаймачем житлового приміщення комунальної власності, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 на підставі ордеру, виданого виключно на нього. Відомості про внесення змін до ордеру щодо складу сім`ї ОСОБА_5 як основного квартиронаймача в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з положеннями ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.106 ЖК УРСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що до квартири АДРЕСА_9 він вселився за згодою основного квартиронаймача ОСОБА_5 , вів з ним спільне господарство, утримував квартиру шляхом оплати житлово-комунальних послуг, а відтак набув право користування цією квартирою незалежно від наявності реєстрації місця проживання в ньому.

Так, у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року (зі змінами та доповненнями) вказано, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01 листопада 1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Оскільки відповідно до вимог закону, вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст.64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають /проживали в квартирі разом з наймачем. За змістом ст.65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Як убачається із матеріалів справи, згідно з паспортними даними ОСОБА_1 (а.с.8 т.1), з 20 жовтня 2006 року й станом на момент ухвалення рішення він значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому, позивач стверджував, що дійсно він мешкав у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації. Допитані судом свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , кожна окремо, вказували, що ОСОБА_5 за життя мав намір зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі. Однак суд критично оцінює покази свідків в цій частині, оскільки вони ґрунтуються на їх власних припущеннях та суб`єктивній оцінці ймовірних висловлювань ОСОБА_5 , адже як встановлено судом, з тих чи інших причин, реєстрація місця проживання ні ОСОБА_1 , ні членів його сім`ї (дружини та сина) з тих чи інших причин, незалежних від волі позивача, однак виключно від волевиявлення ОСОБА_5 на це, за життя останнього здійснена не була. Хоча й ОСОБА_1 мешкав разом з матір`ю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім`єю у 1990-х роках у спірній квартирі до моменту припинення між його батьками стосунків на початку 2000-х років, що підтвердили допитані судом свідків, ОСОБА_5 не виявив наміру зареєструвати місце проживання сина у квартирі після народження, адже фактично місце проживання позивача було зареєстроване з матір`ю ОСОБА_4 в іншому житлі.

На підтвердження факту проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 з 2016 року по 2019 рік до моменту смерті ОСОБА_5 , позивач не надав належних, допустимих та достатніх в їх сукупності доказів, зокрема але не виключно, актів чи довідок, засвідчених уповноваженими представниками житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, відповідальними посадовими особами органу місцевого самоврядування тощо із засвідченням печаткою, які б свідчили, що в чітко визначений період він мешкав там без реєстрації.

Покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 щодо проживання позивача у квартирі ОСОБА_5 разом з ним до моменту його смерті суд оцінює критично, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях цих осіб, які вони зробили за результатами власних окремих спостережень, що не можливо покласти в основу доказування.

Посилання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_13 , що позивач почав проживати з ОСОБА_5 , коли розлучився з дружиною та зважаючи на потребу батька у постійному догляді та сторонній допомозі з огляду на стан здоров`я суд також вважає неналежними, оскільки вони суперечать наявним у справі матеріалам та не можуть свідчити про те, що вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру мало місце саме згодою наймодавця та із законних підстав. Так, з долученої позивачем до матеріалів справи медичної документації відносно ОСОБА_5 (а.с.46-58 т.1) встановлено, що в результаті нещасного випадку на виробництві, що мав місце 09 листопада 2012 року (акт проведення розслідування від 01 грудня 2012 року, а.с.15-17 т.1), ОСОБА_5 отримав трудове каліцтво та 30% втрати працездатності. За результатами огляду МСЕК йому було встановлено ІІІ групу інвалідності з обмеженнями у трудовій діяльності (а.с.14 т.1). У серпні 2016 року ОСОБА_5 проведено оперативне втручання, яке пройшло без ускладнень. Загалом ОСОБА_5 мав проблеми зі здоров`ям, незначну тенденцію до погіршення здоров`я, однак за всіма призначеннями лікарів не потребував стороннього догляду та допомоги, окрім як медичних обстежень, контрольних оглядів у лікарів та приймання ліків.

Копії судових рішень про стягнення з ОСОБА_1 аліментів суд не приймає до уваги, оскільки позивачем не доведено їх доказове значення для даної справи (а.с.18, 19 т.1).

Факт прийняття ОСОБА_1 участі в утриманні квартири за адресою: АДРЕСА_2 шляхом оплати житлово-комунальних послуг за неї суд також вважає недоведеним, оскільки з усіх наданих позивачем копій квитанцій за 2017-2019 р.р. (а.с.20-45 т.1) слідує, що платником зазначений ОСОБА_5 . До того ж доказів, які б свідчили про здійснення платежів за комунальні послуги за квартиру саме позивачем вже після смерті ОСОБА_5 суду не надано.

Що стосується посилання позивача на ведення ним сумісного господарства з ОСОБА_5 , то вони також оцінюються судом критично з огляду на те, що за обсягом наявних доказів це однозначно встановити не можливо. Так, видаткова накладна від 13 червня 2019 року ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» на придбання побутової техніки (а.с.12 т.1) видана на одержувача (покупця) ОСОБА_5 , а тому за відсутності доказів прийняття участі ОСОБА_1 у покупці техніки саме в їх спільних інтересах для побутових потреб, надання на це коштів, вказаний доказ не містить в собі інформації, що мала б значення як предмет доказування.

Будь-яких інших доказів, які б були належними, допустимими та достатніми в їх сукупності на підтвердження факту вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру за згодою наймодавця ОСОБА_5 та проживання в ній на законних підставах, ведення спільного господарства, тривалість сумісного проживання, чи було це житло для позивача єдиним, позивач суду не надав, відсутність яких унеможливлює визнання за позивачем права користування спірним житловим приміщенням.

З урахуванням викладеного, суд вважає доводи позивача його представників непереконливими, оскільки вони не підтверджуються допустимими та належними доказами та матеріалами справи, а тому відсутні правові підстави визнання за ОСОБА_1 права користування квартирою комунальної власності, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Відтак, у задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь відповідачів, а тому правові підстави компенсації судових витрат, понесених позивачем, відсутні.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту розвитку інфраструктури міста Виконавчого комітету Криворізької міської ради, Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про визнання права користування житловим приміщенням комунальної власності залишити без задоволення.

Судові витрати по справі залишити за ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати складання повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 .

Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, , юридична адреса: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, буд.32.

Департамент розвитку інфраструктури міста Виконавчого комітету Криворізької міської ради, , юридична адреса: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна, буд.1.

Повне рішення суду складене 02 жовтня 2023 року.

Суддя А.В. Ткаченко