Справа номер 489/1570/23 Головуючий суду першої інстанції Микульшина Г. А.
Провадження номер 22-ц/812/961/23 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Коломієць В. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Стрілець К. О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2023 року, ухвалене за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , який обґрунтовувала наступним.

Позивач вказувала, що 17 серпня 2019 року між сторонами було укладено шлюб, під час якого 01 лютого 2022 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстроване за ОСОБА_2 .

У подальшому ОСОБА_3 виявила бажання зареєструвати право власності на належну їй частину квартири. Однак відповідач проти цього заперечував.

У зв`язку з цим, позивач просила у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на частину вищезазначеної квартири.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що кошти на придбання квартири були позичені ним у його матері, саме тому за ним було зареєстровано право власності на майно.

У подальшому спільне життя сторін не склалося, а тому необхідність у спільній квартирі відпала. Маючи намір повернути позичені у матері кошти, він отримав від ОСОБА_3 письмову згоду на продаж квартири. Проте у подальшому вона змінила свою думку та звернулася до суду із цим позовом.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2023 року накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Квартиру АДРЕСА_1 визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 то ОСОБА_2 .

За позивачем в порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності на частку вищезазначеної квартири.

Право власності ОСОБА_2 на частку квартири припинено.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн та судовий збір у сумі 5141,80 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження придбання спірної квартири за особисті кошти, а тому зазначена квартира є спільним майном подружжя і кожному з них належить по частці квартири.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, судом зазначено, що надані позивачем докази вказують на те, що судовий збір підлягає задоволенню у повному обсязі, а витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн, виходячи з тривалості розгляду справи, її складності та фактичної участі адвоката у розгляді справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначав, що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував його письмові пояснення, а також те, що під час розгляду справи ним подано позов до ОСОБА_3 про визнання спірної квартири його особистою власністю.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

17 серпня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб.

01 лютого 2022 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з п.4 договору ОСОБА_3 у цей же день окремою заявою надала згоду на укладення цього договору.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 (розмір частки 1/1).

Докази придбання квартири за особисті кошти ОСОБА_2 у матеріалах справи відсутні.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до ст.60, 61, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст.69 СК України).

Відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Згідно з нормами статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, у даній справі був покладений на відповідача, оскільки саме він оспорював поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру.

Між тим, належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції він не представив.

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги його посилання на те, що квартира була придбана за отримані у борг кошти від його матері, оскільки доказів цього він не надав. Також ним не було подано доказів погодження отримання грошей у борг позивачем та визнання нею під час придбання квартири факту сплати відповідачем особистих грошей для придбання квартири.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В.Локтіонова

Судді В.В.Коломієць

О.О.Ямкова

Повний текст постанови складено 20 вересня 2023 року.