П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2023 року м. Київ

Справа №369/2637/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5677/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухваленого суддею Дубас Т.В., 27 грудня 2022 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2020 року Акціонерне товариство «Кредобанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на користь товариства заборгованість за кредитним договором від 07 квітня 2016 року станом на 13 лютого 2020 року у розмірі 152382,20 грн, яка складається з: неповернутої суми кредиту - 45002,99 грн, нараховані та несплачені відсотки за користування коштами - 107379,21 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 серпня 2018 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), проведеного у відповідності до ст.ст. 6, 512, 627 ЦК України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», між ПАТ «Фідобанк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» та ПАТ «Кредобанк» було укладено Договір про відступлення прав вимог, згідно умов якого ПАТ «Кредобанк» набуло право вимоги до позичальників в межах та обсязі визначених сторонами і договором, зокрема і до ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Додатку до Договору про відступлення прав.

При цьому, на дотримання вимог п. 3 Договору відступлення 13 серпня 2018 року позивачем було надіслано на адресу відповідача повідомлення за № 20-34025-678/182 про відступлення прав вимоги по кредитному договору та набуття позивачем права вимоги по Договору про надання кредитної картки № 801208 від 07 квітня 2016 року, з усіма наступними змінами та доповненнями. Позивач також вказував, що незважаючи на перерахування на поточний рахунок відповідача кредитних коштів, відповідач, в порушення умов Договору та положень ст.ст. 509, 526 ЦК України, свої зобов`язання за Договором не виконував та станом на 13 лютого 2020 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 152382,20 грн.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що вимогу банку щодо врегулювання спору відповідачем не виконано, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року позов АТ «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 152382,20 грн та судовий збір у розмірі 2285,73 грн (т.1 а.с.66-69).

У липні 2020 року представником відповідача було подано заяву про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року (т.1 а.с.106-114).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2020 року задоволено заяву відповідача про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження (т.1 а.с.139-141).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2022 року замінено позивача у даній справі на його правонаступника - ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» (т.1 а.с.234-236).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 рудня 2022 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» заборгованість за Договором про надання кредитної картки у розмірі 152382,20 грн та судовий збір у розмірі 2285,73 грн (т. 2, а.с.56-62).

Рішення суду мотивовано тим, що наявні у матеріалах справи докази, підтверджують факт невиконання відповідачем своїх кредитних зобов'язань, та наявність заборгованості за договором у розмірі 152382,20 грн станом на 13 лютого 2020 року.

Не погодився в казаним рішенням суду відповідач, ним подана апеляційна скарга, в якій він посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що самі по собі факти укладення Договору від 07 квітня 2016 року та одержання особою кредитної картки № НОМЕР_1 , не можуть бути безумовною правовою підставою для нарахування будь-якої заборгованості та пред'явлення будь-яких матеріальних/майнових претензій про стягнення заборгованості в розмірі 152382,20 грн, з огляду на відсутність будь-яких належних та допустимих доказів як на підтвердження надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, так і на підтвердження здійснення будь-яких операцій по використанню кредитних коштів (кредитних лімітів).

При цьому, зазначає, що з огляду на положення укладеного договору, норми чинного законодавства та усталену судову практику його застосування, заявлені позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами після сплину строку, на який було видано кредитні кошти, тобто після 07 квітня 2017 року, є неправомірними та такими, що підлягали відхиленню судом першої інстанції (т. 2, а.с.64-66).

В порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 07 квітня 2016 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання кредитної картки №801208, за умовами якого відповідач звернувся до банку із заявою про відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу на наступних умовах: сума кредитного ліміту на дату укладення Договору становить 50000 грн, строк дії кредитного ліміту: до 06 квітня 2017 року. Строк дії кредитного ліміту може бути змінений в порядку, визначеному п. 2.8 Умов; за користування кредитним лімітом нараховується процентна ставка 1 та складає 48,0000 процентів річних; за користування кредитним лімітом в разі наявності простроченої заборгованості щодо повернення кредитних коштів нараховується процентна ставка 2 та складає 78,0000 процентів річних (т.1 а.с.9).

Також відповідачем підписані Умови кредитування за банківським продуктом «Кредитна картка транзакційна» та Тарифи по міжнародним платіжним карткам Visa Internetional та Master Card Worldwide для фізичних осіб «Кредитна картка транзакційна» (т.1 а.с.10-13).

В заяві від 07 квітня 2016 року був визначений строк дії ліміту 1 рік, ліміт готівкових коштів на добу - 5000 грн, ліміт коштів для розрахунку за товари та послуги в мережі Інтернет - 50000 грн (т.1 а.с.14).

Відповідачем одержано кредитну картку 07 квітня 2016 року, що підтверджується його розпискою (т.1 а.с.15).

Відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2018-06-26-000033-b від 23 липня 2018 року, 10 серпня 2018 року між ПАТ «Фідобанк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк», та ПАТ «Кредобанк» було укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Кредобанк» набув право вимоги банку до позичальників, зазначених у додатку № 1 до цього договору, у тому числі й до відповідача за кредитним договором № 801208 від 07 квітня 2016 року (т.1 а.с.5-7).

Згідно з додатком № 1 до договору про відступлення прав вимоги заборгованість відповідача за кредитним договором від 07 квітня 2016 року станом на 10 серпня 2018 року становила 118776,38 грн, з яких: 45002,99 грн - сума заборгованості за основним зобов'язанням, 73773,39 грн - сума заборгованості за нарахованими процентами (т.1 а.с.7).

В листі № 20-34025-678/18 від 13 серпня 2018 року АТ «Кредобанк» повідомляє відповідача про відступлення прав вимоги по кредитному договору, вказує про реквізити для здійснення наступних платежів (т.1 а.с.8).

Згідно з розрахунком заборгованості, складеним первісним позивачем, загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 13 лютого 2020 року становить 152382,20 грн, з яких: 4500299 грн - неповернута сума кредиту, 107379,21 грн - нараховані та несплачені відсотки за користування коштами. З цього розрахунку також вбачається, що сума в розмірі 45002,99 грн виникла станом на серпень 2018 року, як сума до оплати за графіком, так і сума простроченої заборгованості. До серпня 2018 року, починаючи з квітня 2016 року, у відповідних графах зазначені нульові показники. Також у серпні 2018 року виникає сума нарахованих відсотків в розмірі 75016,21 грн і ця ж сума вказана як прострочена заборгованість по відсоткам. До серпня 2018 року, починаючи з квітня 2016 року, у відповідних графах зазначені нульові показники (т.1 а.с.16-17).

Матеріали справи містять копію паспорту відповідача та копію його картки платника податків (т.1 а.с.19,20).

25 червня 2021 року між АТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладений Договір факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами №250621/1, за умовами якого АТ «Кредобанк» відступив ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» права вимоги банку до позичальників, зазначених у додатку № 1 до цього договору, у тому числі й до відповідача за кредитним договором № 801208 від 07 квітня 2016 року (т.1 а.с.168-177, 212-221)

Згідно з додатком № 1 до договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, клієнт відступив фактору, а фактор набув від клієнта в повному обсязі права вимоги щодо заборгованість відповідача за кредитним договором від 07 квітня 2016 року на суму заборгованості за основним зобов'язанням - 45002,99 грн, суму заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 108913,74 грн (т.1 а.с.173,219).

В листі №8440752 від 29 червня 2021 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» повідомляє відповідача про відступлення прав вимоги по кредитному договору, вказує про реквізити для здійснення наступних платежів (т.1 а.с.179), цей лист згідно з штампом поштового відділення був направлений відповідачу 14 липня 2021 року (т.1 а.с.180,223).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Положеннями ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу вимог ст. 599 ЦК України, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

При цьому, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року по справі №666/4957/15 вказав на те, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов'язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об'єктивно надаються клієнту-позичальнику.

У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

З наведених обставин справи вбачається, що 07 квітня 2016 року між ПАТ «Фідобанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем був укладений договір щодо банківських послуг, а саме про надання кредитної картки. Умовами цього договору був визначений кредитний ліміт 50000 грн, і строк дії кредитного ліміту: до 06 квітня 2017 року. Також була визначена процента ставка 48% річних і 78% річних в разі наявності простроченої заборгованості щодо повернення кредитних коштів.

Матеріали справи не містять даних про дату видачі відповідачу кредитних коштів, відсутні будь які фінансові документи, що підтверджували б вказану обставину.

Наявний в матеріалах справи розрахунок не є фінансовим документом і за ним, заборгованість виникла одночасно як за тілом кредитом, так і за відсотками, і рахується вже як прострочена, станом на серпень 2018 року, тобто після здійснення відступлення прав вимоги ПАТ «Фідобанк» на користь ПАТ «Кредобанк». До серпня 2018 року, починаючи з квітня 2016 року, у відповідних графах зазначені нульові показники. Також, слід звернути увагу на те, що визначена сума процентів за користування кредитом не містить конкретизації за який період вона нарахована і за якою процентною ставкою, та вбачається її збільшення після закінчення строку кредитування та після переходу прав до кожного нового кредитора.

Тобто, з наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості та історії роботи по кредитній угоді неможливо встановити факт надання відповідачу кредитних коштів, оскільки вони не містять інформації про перерахунок на рахунок відповідача кредитних коштів у сумі, визначеній договором, а також проведення відповідачем будь-яких операцій по використанню кредитних коштів (кредитного ліміту).

При цьому, слід зазначити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Саме позивач заявляє про обставини наявності заборгованості відповідача за зобов`язаннями, у яких позивач є правонаступником, а тому саме позивач має довести ці обставини належними та допустимими доказами, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності.

А отже за відсутності доведення обставин виконання кредитором власних договірних зобов`язань та доведеності обставин невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, які підлягають доведенню шляхом підтвердження їх фінансовою документацією, і іншими засобами доказування ці обставини не можу бути доведені, то правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, як суми заборгованості, відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зробив безпідставний висновок, що наявні у матеріалах справи докази, підтверджують факт невиконання відповідачем своїх кредитних зобов'язань, та наявність, станом на 13 лютого 2020 року, заборгованості за договором у розмірі 152382,20 грн.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставини справи, дав їм неналежну правову оцінку та дійшов необґрунтованого висновку про задоволення заявлених позовних вимог. Вказане, у свою чергу, дає підстави апеляційному суду для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

У зв`язку із скасуванням рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд переглядає і питання розподілу судових витрат. Так як апеляційний суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог, відсутні підстави для компенсації позивачеві понесених судових витрат.

Разом з тим, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, то відповідно до положень ст. ст. 141, 382 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3428, 60 грн. Про інші витрати стороною відповідача заявлено не було.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3428, 60 грн.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» (м. Київ, вул. Жамбила Жабаєва, 7, ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: Соколова В.В.

Судді: Нежура В.А.

Поліщук Н.В.