ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1037/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/7426/22 Категорія: 304090000 Стеценко О. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.,

за участю секретаря Любченко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гудзя Олександра Сергійовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 лютого 2020 року він надав у борг ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США. Строк виконання зобов`язання з повернення боргу становив до кінця грудня 2020 року. На підтвердження отримання позичених грошей, ОСОБА_1 написав відповідну розписку. У зв`язку з тим, що зобов`язання щодо повернення отриманої позики не виконані, борг перед позивачем не погашений і при цьому відповідач уникає будьяких контактів і як наслідок мирного вирішення спору, він вимушений звернутися до суду з позовом.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив суд стягнути грошові кошти в розмірі 856 114,17 гривень, які складаються з суми боргу 365 600,00 грн., що еквівалентно 10 000 доларів США за курсом НБУ станом на 13.09.2022, 3% річних в сумі 18 269,98 грн. за період 01.01.2021 по 31.08.2022, інфляційних втрат у сумі 472 244,19 грн. за період з 01.01.2021 по 31.08.2022, та судові витрати, що пов`язані з правовою допомогою.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 365 600 грн., що еквівалентно 10 000,00 доларів США за курсом НБУ, 3% річних у сумі 12590,66 гривень, усього 378190,66 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 3781,90 грн.

У решті позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доводи позивача знайшли своє належне підтвердження про те, що ним була надана грошова позика відповідачу, про що складено відповідну розписку від 11.02.2020, за якою ОСОБА_1 отримав грошові кошти у загальному розмірі 10 000,00 доларів США, які й підлягають стягненню з останнього на користь позивача ОСОБА_2 . Відсутні будь-які документи, що підтверджують факт повернення боржником вказаних вище грошових коштів.

Крім того, позивач заявив до стягнення 3% річних за період з 01.01.2021 по 31.08.2022 у сумі 18 269,98 грн. та інфляційні втрати за період з 01.01.2021 по 31.08.2022 у сумі 472 244,19 грн.

Враховуючи положення п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, суд дійшов висновку, що позивач має право на нарахування 3% річних за період з 01.01.2021 по 23.02.2023. Отже обґрунтованим розміром 3% річних є 12590,66 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Водночас, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки між сторонами виникли боргові правовідносини в іноземній валюті, а відтак передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають.

Не погодившись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Гудзь О.С. звернувся з апеляційною скаргою в якій вказує, що рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 11.02.2020 року ОСОБА_1 написав розписку на ім`я ОСОБА_2 , проте жодних коштів від нього ніколи не отримував. В матеріалах справи відсутні підтвердження того, що грошові кошти фактично передавались. Справжня правова природа взаємовідносин між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не обумовлена договором позики, чому суд не надав належної оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Прядка В.М. вказує, що у розписці від 11.02.2020 року міститься інформація про особу, яка отримала позику, суму отриманих коштів у позику, строк на який отримано позику і обов`язок позичальника повернути позику до спливу цього строку та підпис позичальника. Тобто містять повну інформацію для ідентифікації позичальника, боржника суми позики та строк повернення.

ОСОБА_1 визнає, що написав розписку власноручно. Оригінал даної розписки долучено позивачем до матеріалів справи.

Посилання на те, що кошти були гонораром адвокату не відповідає дійсності та суперечить тексту самої розписки.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно розписки від 11 лютого 2020 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США. Строк повернення отриманої позики становив до грудня 2020 року.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У частинах першій третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При зверненні із позовом ОСОБА_2 посилався на те, що 11 лютого 2020 року він і ОСОБА_1 уклали договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого останній отримав у борг кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 11 лютого 2020 року, підписаною відповідачем.

При задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наявність у ОСОБА_2 оригіналу боргової розписки, свідчить про те, що борг ОСОБА_4 не повернутий, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти унаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727 цс 19).

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 , як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики, укладеним 11 лютого 2020 року з ОСОБА_5 не виконав. Унаслідок цього утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає стягненню з відповідача разом з 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір зазначеної заборгованості визначений судом першої інстанції відповідає вимогам закону.

За результатами розгляду справи колегія суддів констатує, що факт наявності у позивача спірної розписки відповідача від 11 лютого 2020 року про отримання ОСОБА_4 позики свідчить про невиконання ним, як боржником, зобов`язання за договором позики, що є визначальним у цій категорії справ.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гудзя Олександра Сергійовичазалишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2023 року.

Судді