П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2023 року м. Київ

Справа №372/3287/22

Апеляційне провадження №22-ц/824/6983/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Соколової В.В.,

суддів Нежури В.А., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Висоцької Г.В., 31 січня 2023 року в м. Обухів, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: стягнути з відповідача на користь банку заборгованість у розмірі 2384,16 доларів США, що за курсом 27,40 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15 серпня 2020 року складає 65325,98 грн, за кредитним договором № K3M0AE15004609 від 22 червня 2006 року, яка складається з наступного: 2384,16 доларів США - 3 % річних від простроченої суми; стягнути з відповідача на користь банку судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 червня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №K3M0AE15004609, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 19703,31 доларів США на термін до 22 червня 2011 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, 24 лютого 2012 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, який рішення суду від 16 березня 2012 року був задоволений.

Разом з тим, позивач вказував, що ухвалення судом рішення від 16 березня 2012 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов'язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 11409,49 доларів США, позивач просив суд стягнути з відповідача 3 % річних від вищевказаної простроченої суми, розмір яких за період з 29 серпня 2013 року по 15 серпня 2020 року становить 2384,16 доларів США.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 січня 2023 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач має право на стягнення з відповідача 3 % річних за час прострочення невиконання грошового зобов'язання, розмір якого встановлено рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року, проте пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами (а.с. 122-125).

Не погодився з вказаним судовим рішенням позивач, його представником подано апеляційну скаргу, в якій він, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставин справи, а також неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволення позову у повному обсязі через пропуск строків позовної давності, оскільки, враховуючи дату звернення до суду з даним позовом, до стягнення підлягає 3 % річних від простроченої суми за період з 31 жовтня 2019 року по 31 жовтня 2022 року.

При цьому, вказує, що оскільки на сьогоднішній день предмет застави не реалізовано, банк має право на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача коштів на підставі ст. 625 ЦК України /а.с.147-152/.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що позивачем не було вжито заходів по реалізації заставленого майна з метою погашення боргу відповідача за рахунок виручених коштів, тобто позивач зі своєї вини не виконав рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року та протиправно переклав тягар відповідальності за свою відповідальність на відповідача. Також вказує на пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 22 червня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № K3M0AE15004609 за умовами якого, відповідачеві надано кредит в сумі 15200 доларів США зі сплатою відсотків за користування ним та визначено строк кредитування з 22 червня 2006 року по 22 червня 2011 року /а.с.13-14,67-70/.

Згідно з ордером-розпорядження бухгалтерії від 23 червня 2006 року відповідачеві надано кредитні кошти у розмірі 15200,00 доларів США на підставі кредитного договору № K3M0AE15004609 від 22 червня 2006 року /а.с.15/.

Також 22 червня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави рухомого майна №K3M0AE15004609, за умовами якого відповідач передала позивачу в заставу автомобіль Volkswagen, модель: New Beetle, рік випуску 2001, тип ТЗ: комбі, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 /а.с.63-66/.

Матеріали справи місять копії платіжних документів про виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань частково у період з жовтня 2006 року по лютий 2008 року /а.с.54-62/.

Згідно з Актом приймання автомобіля від 22 червня 2009 року позичальник ОСОБА_1 , що допустила прострочку кредиту, 22 червня 2009 року передала у м. Києві позивачу автомобіль Volkswagen, модель: New Beetle, рік випуску 2001, тип ТЗ: комбі, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , для його реалізації по ринковій ціні та направлення отриманих коштів в рахунок погашення боргу /а.с.72-73/.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №K3M0AE15004609 від 22 червня 2006 року в сумі 262452,19 грн звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Volkswagen, модель: New Beetle, рік випуску 2001, тип ТЗ: комбі, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму 10000 грн. В іншій частині позову відмовлено /а.с.5,40/.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2020 року у справі №372/4513/19 були задоволені позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 11409,49 доларів США, що становить 274398, 23 грн /а.с.41-43/.

Однак постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 20 року у справі №372/4513/19 рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2020 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення забору за кредитним договором залишено без задоволення. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вирішення у 2012 році в судовому порядку питання про звернення стягнення на предмет застави для погашення всієї суми кредитної заборгованості відповідача, в тому числі і по тілу кредиту, унеможливлює повторне стягнення цієї суми /а.с.46-53,79-86/. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень вказане рішення апеляційного суду набрало законної сили, в касаційному порядку не оскаржувалось.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України у сумі 2384,16 доларів США за період з 29 серпня 2013 року по 15 серпня 2020 року, що станом на 15 серпня 2020 року еквівалентно 65325,98 грн, у зв'язку з невиконанням відповідачами грошових зобов'язань за кредитним договором.

На підтвердження заявлених позовних вимог, окрім копії рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року, позивачем надано:

- розрахунок заборгованості, згідно з яким залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом становить 11409,49 доларів США, що складає еквівалент 417130,95 грн /а.с.6-7/;

- розрахунок заборгованості, згідно з яким позивачем нараховано суму 3 % річних на суму боргу 11409,49 доларів США, за період прострочення у 2544 дні, що становить суму 2384,16 доларів США та еквівалент у гривні - 65325,98 грн /а.с.8/;

- виписку з особового рахунку відповідача за період з 22 червня 2006 року по 18 жовтня 2022 року /а.с.9-10/;

- довідку про офіційний курс гривні щодо іноземних валют /а.с.11/;

- реєстр поштових відправлень /а.с.12/.

В силу ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями статті 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

В силу ч.2 ст.625 ЦК України Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

В порядку визначеному ст. 589 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про заставу» у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, дійшла висновку, що за змістом ст. 625 ЦК України нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, провадження № 61-32171сво18, зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов'язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов'язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, провадження № 61-13338св20, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, провадження № 61-18895св20, від 05 серпня 2022 року у справі №757/63074/19-ц, провадження № 61-17638св21.

Разом з тим, відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування(ч. ч. 1, 2, 4 ст.77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З наведених обставин справи вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір, однак його умови відповідачем належним чином виконані не були. Разом з цим, згідно з Актом приймання автомобіля від 22 червня 2009 року, у цей день відповідачем ОСОБА_1 було передано позивачу автомобіль Volkswagen, модель: New Beetle, рік випуску 2001, тип ТЗ: комбі, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , для його реалізації по ринковій ціні та направлення отриманих коштів в рахунок погашення боргу. Однак, при складенні акту прийму автомобіля, що є предметом застави, сторонами не була визначена його вартість та/або обсяг невиконаного відповідачем зобов`язання, в рахунок якого було передано предмет застави.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №K3M0AE15004609 від 22 червня 2006 року в сумі 262452,19 грн звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Volkswagen, модель: New Beetle, рік випуску 2001, тип ТЗ: комбі, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Отже, виходячи з встановлених вище обставин справи вбачається, що позивач в 2009 році прийняв фактично предмет застави в рахунок погашення заборгованості відповідача, і саме від волі позивача залежала реалізація предмета застави та внесення виручених коштів на покриття заборгованості відповідача за кредитним договором. А за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року позивач отримав права на укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також всі повноваження, необхідні для здійснення продажу. Матеріали справи не містять даних про виконання цього рішення суду. Однак, в апеляційній скарзі, позивач вказує, що предмет застави ним не реалізовано. Тобто, у проміжок часу з 2009 року та з 2012 року позивач, взявши на себе обов`язок по реалізації предмету застави відповідних дій не вчинив.

Виходячи з вимог чинного законодавства, у відповідача виникає зобов`язання у разі недостатності суми, вирученої від продажу автомобіля сплатити суму, яка залишилася непогашеною, від суми заборгованості. Однак, таких вимог позивач не заявляв, а в межах цієї справи позивачем заявлені вимоги виключно про стягнення 3% річних за прострочення виконання зобов`язання відповідачем, тобто пред`явлена вимога про притягнення до цивільної відповідальності відповідача за невиконання грошового зобов`язання.

Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов'язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12).

Зобов'язальні правовідносини, які належать до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань (наприклад, обов'язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов'язок наймача оплатити користування майном тощо) або мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.).

Разом з тим не є грошовими зобов'язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу. Тобто в грошовим зобов'язанням є зобов`язання де визначений обов`язок боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України.

Вирішуючи питання щодо наявності прострочення виконання саме грошового зобов`язання відповідачем, апеляційний суд, крім наведеного вище, звертає увагу на те, що постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року у справі №372/4513/19 позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором залишено без задоволення.

В даній справі першочергово мало місце грошове зобов`язання, однак в подальшому кредитор, який є заставодержателем, реалізував своє право на звернення стягнення на предмет застави, тим самим задовольнив свої вимоги щодо стягнення заборгованості, включаючи проценти та неустойки, внаслідок чого грошове зобов`язання перестало існувати, про що свідчить і постанова Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року у справі № 372/4513/19, якою позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором залишено без задоволення.

Отже, у справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що позивач звернувся до суду в листопаді 2022 року з вимогами про стягнення 3 % річних у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, однак рішенням суду від 16 березня 2012 року звернуто стягнення на предмет застави та предмет застави знаходиться у володінні позивача з 2009 року, та рішенням суду від 09 липня 2020 року відмовлено у стягненні заборгованості за кредитним договором, а тому правовідносини між сторонами трансформувалися, і правові підстави для застосування до відповідача особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, що передбачено положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України не вбачається.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову, не дослідив повно і всебічно обставини справи та відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом, що може застосовуватись виключно у випадку обґрунтованості заявлених позовних вимог, однак вказаного судом апеляційної інстанції не встановлено.

Пунктом 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача та зміни судового рішення шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

При цьому, колегія суддів зауважує, що враховуючи відсутність підстав для стягнення з відповідача трьох процентів річних, питання про позовну давність в такому разі вирішенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 січня 2023 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.В. Соколова

Судді В.А. Нежура

Н.В. Поліщук