ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/9323/23
провадження № 2/753/5211/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДАНЬКО В.В.

за участю сторін

позивача ОСОБА_1 ;

відповідача 1 ОСОБА_2 ;

відповідача 2 ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання правочинів недійсними та застосування наслідків недійсності правочину

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , відповідач 1), ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 , відповідач 2) про визнання правочинів недійсними та застосування наслідків недійсності правочину.

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.03.2023 було розірвано. Від шлюбу мають трьох повнолітніх дітей. Так, у 2012 році позивачем було інвестовано грошові кошти у будівництво квартири АДРЕСА_1 . На момент будівництва вказаної квартири позивач та відповідач 1 проживали в приватному будинку, який на праві власності належить останньому, в с. Проліски Київської області. У 2014 році відповідачу 1 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 . Після закінчення ремонту у вказаній квартирі, позивач та відповідач 1 залишились проживати в с. Проліски Київської області, а в квартирі АДРЕСА_1 , з їхнього дозволу почала проживати донька ОСОБА_3 разом з онукою ОСОБА_4 .

21.12.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Проте, оскільки вказана квартира була спільною сумісною власністю позивача та відповідача 1, тому перед укладанням вказаного договору, позивач як дружина відповідача 1, надала нотаріально посвідчену згоду на укладення такого договору. Однак, підписуючи вказаний договір позивач вважала, що у ньому буде зазначено про те, що вона має право на постійне проживання у приватному будинку відповідача 1 в с. Проліски Київської області, а дочка, як власниця квартири АДРЕСА_1 , не буде здійснювати будь-яких дій щодо зняття останньої з місця реєстрації. З текстом договору дарування квартири позивач не ознайомлювалась, нотаріус в голос його не зачитувала.

Враховуючи вище викладене, позивач вважає, що її згода на укладення договору дарування квартири є недійсною, так як і сам договір є недійсним, оскільки його укладення було здійснено під впливом обману, не відображало реального волевиявлення позивача, у зв`язку із чим вона звернулась з даним позовом до суду.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.06.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 07.06.2023 у якості забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , та яка на праві власності належить ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

06.07.2023 від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

17.07.2023 за допомогою поштового зв`язку на адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшло повідомлення, яке було продубльовано 20.07.2023, щодо припинення його діяльності.

В судовому засіданні, яке відбулося 01.08.2023, суд замінив третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Відповідачі 1, 2 заперечували проти заявлених позовних вимог та просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Також в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 у наданих показах вказала, що позивач та відповідач 1 є її батьками, а відповідач 2 є її рідною сестрою. Так, позивач та відповідач 1 завжди проживали в с. Проліски Київської області, однак після приїзду з-за кордону відповідача 2, позивач постійно телефонувала до ОСОБА_6 та розповідала, що її б`ють. З приводу договору дарування квартири вказала, що позивач надала згоду на укладення такого договору, проте без відома ОСОБА_6 та її брата ОСОБА_5 . Про те, що даний договір було укладено, ОСОБА_6 дізналась на початку повномасштабної війни в Україні.

ОСОБА_5 вказав, що з приводу укладення договору дарування квартири нічого повідомити не може.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідачів 1, 2, допитавши свідків, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що 21.12.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, відповідно до п. 1 якого, дарувальник, в даному випадку ОСОБА_2 , подарував, а обдарована, в даному випадку ОСОБА_3 , прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2. вказаного договору, відчужувана квартира належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 , виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві 21 серпня 2014 року. Державна реєстрація права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 серпня 2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 6757998 згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно п. 9. вказаного договору, дружина дарувальника - ОСОБА_1 , в своїй заяві, справжність підпису на якій засвідчено 21 грудня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-479, дала чоловікові згоду на дарування вказаної в договорі квартири.

Договір дарування квартири посвідчено державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Дорофєєвою Т.М. та зареєстровано в реєстрі за №4-480 від 21.12.2021.

Договір дарування квартири був підписаний сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За нормою ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями чч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

За приписом ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач, звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору дарування, посилається на положення ст. 230 ЦК України, мотивуючи це тим, що згода на його укладення була надана нею під впливом обману, а відтак вказаний договір є фіктивним, у зв`язку з чим такий договір підлягає визнанню недійсним. Крім того в судовому засіданні позивач посилалась на те, що текст даного договору нотаріусом не зачитувався, як і не був наданий для неї на ознайомлення. При цьому, даючи згоду на укладення такого договору, вона вважала, що у ньому зазначено про її домовленість з відповідачами щодо її права постійного проживання в с. Проліски Київської області, а також щодо заборони відповідачу 2 знімати її з місця реєстрації, зокрема з квартири АДРЕСА_1 .

Як роз`яснено у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд критично відноситься до наведених стороною позивача обґрунтувань позовних вимог в частині вчинення відповідачами обману відносно неї, оскільки як у тексті позовної заяви, так і з наданих в судовому засіданні пояснень, остання зазначила, що згоду на укладення договору дарування квартири, як дружина дарувальника, вона надала добровільно без будь-якого примусу та без застосування фізичного чи психічного тиску.

Крім того, суд не бере до уваги покази свідків, які були допитані під час судового засідання, оскільки будь-яких конкретних показів щодо укладення договору дарування квартири вони не надали, а лише вказали, що їм відомо про наявність вказаного договору.

Таким чином, під час розгляду справи позивачем не доведено обставин навмисного введення її відповідачами в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обставини, викладені позивачем не можуть бути підставою для визнання недійсною її згоду, як дружини дарувальника, на укладення договору дарування квартири, оскільки така згода була надана добровільно без будь-якого примусу, що підтверджується її заявою, яка була посвідчена державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Дорофеєвою Т.М. та зареєстрована в реєстрі за №4-479.

Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Статтею 81 ЦПК України закріплено право сторін та інших учасників справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із оспорюваного договору вбачається, що при його укладенні сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як і свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Окремо слід звернути увагу на те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві, а також які надані під час судового засідання, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що договір дарування квартири від 21 грудня 2021 року був укладений під впливом обману, не створював для позивача реальних правових наслідків, а також не мав меті вчинення прихованого правочину.

Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимогам процесуального закону позивачем не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору, суд дійшов висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись стст. 202-211, 215, 230, 717 ЦК України, стст. 2, 10, 13, 48, 49, 76, 77-81, 89, 133, 141, 209, 210, 247, 263, 265, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання правочинів недійсними та застосування наслідків недійсності правочину - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.