ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 січня 2022 року (повний текст рішення складено 28 січня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання удаваним правочину - договору дарування 1/2 частини квартири та визнання його як договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із позовом про визнання удаваним правочину - договору дарування 1/2 частини квартири та визнання його як договору купівлі-продажу.

В обґрунтування позову зазначала, що у травні 2008 року позивач вступила у незареєстровані шлюбні відносини з ОСОБА_2 і з цього часу вони вели спільне господарство та проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала на праві власності у рівних частках позивачці, її сину та доньці.

У жовтні 2013 року за спільні кошти з ОСОБА_2 купили легковий автомобіль марки GEELV модель EMGRAN 2013 року випуску, вартістю 10000,00 доларів США та придбали гараж на території ООО СКК «Антей» у м. Харкові вартістю 6000,00 доларів США.

Оскільки родина гостро потребувала поліпшення житлових умов, вони вирішили придбати більш комфортне житло, продавши вищевказану квартиру.

27 червня 2017 року позивачка та ОСОБА_2 уклали оспорюваний договір дарування частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

При укладанні цього договору дарування ОСОБА_2 цілеспрямовано умовив ОСОБА_1 оформити правочин не як договір купівлі-продажу, а як договір дарування.

Отже, як вказує позивачка, з червня 2017 року був укладений договір дарування, згідно якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_4 та ОСОБА_2 прийняли у власність частину квартири за вказаною адресою. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В.

Позивачка зазначає, що 3 липня 2017 року вона, її син та донька уклали договір купівлі-продажу належної їм квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , згідно умов якого вони передали, а ОСОБА_5 , ОСОБА_6 прийняли у власність дане нерухоме майно, сплативши 377435,00 грн.

Цього ж дня, як вказує позивач, вона за вилучені від продажу квартири гроші сплатила вартість за частину квартири за договором від 27 червня 2017 року та за договором від 03 липня 2017 року, укладеним між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , згідно якого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 передали, а ОСОБА_9 та ОСОБА_4 прийняли у власність частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

11 квітня 2021 року ОСОБА_2 без будь-яких пояснень розірвав з позивачкою сімейні стосунки, у зв`язку з чим виникло питання поділу спільного майна.

26 травня 2021 року позивачка звернулася до ОСОБА_2 з пропозицією добровільно передати їй у власність 3/10 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , але будь-якої відповіді не отримала.

У зв`язку з вищевикладеним, позивачка вважає, що її право було порушено 11 квітня 2021 року, оскільки з наведених нею підстав випливає, що відповідач, спонукавши її та продавця замість договору купівлі-продажу укласти договір дарування частини квартири, усвідомлював і планував оформлення правочину як договору дарування з метою покинути сім`ю, розірвавши відносини та заволодівши частиною квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання удаваним правочину - договору дарування частини квартири та визнання його як договору купівлі-продажу відмовлено.

Суд першої інстанції в рішенні зазначив, що позивачем, всупереч приписів частини першої статті 81 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження спрямованості волі сторін в оспорюваному договорі дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; як і не надано доказів настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Із рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 січня 2022 року не погодилась позивач ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 січня 2022 року та ухвалити нове про визнання правочину - договору дарування частини кв. АДРЕСА_5 , з відповідною частиною місць спільного користування, укладеного 27 червня 2017 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Кошель Т.В., внаслідок якого ОСОБА_3 передала безоплатно (подарувала), а ОСОБА_1 , ОСОБА_2 прийняли в дар частини кв. АДРЕСА_5 , з відповідною частиною місць спільного користування, таким чином: ОСОБА_1 - 2/10 частини квартири, ОСОБА_2 3/10 частини квартири, вчинено удавано та визнати вказаний правочин як договір купівлі-продажу.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Особа, яка подала апеляційну скаргу вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; суд дав невірну оцінку доказам, а також висновки суду не відповідають обставинам справи, що грубо порушує норми процесуального права.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, зокрема, представник особи, яка подала апеляційну скаргу, повідомлений шляхом направлення судової повістки на вказану ним електронну адресу.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 червня 2017 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (обдаровувані), які попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів і розуміючи значення своїх дій, без будь-якого до того примушення, як фізичного, так і морального насильства чи погроз, було укладено договір дарування частини квартири, відповідно до пункту 1 якого, ОСОБА_3 перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передає безплатно (дарує), а ОСОБА_1 , ОСОБА_2 приймають в дар частину кв. АДРЕСА_5 , з відповідною частиною місць спільного користування, наступним чином: ОСОБА_1 - 2/10 частини квартири; ОСОБА_2 - 3/10 частини квартири.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідно до пункту 8 договору дарування правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна, зміст статей 61, 65 СК України, статей 334, 717-722, 727 ЦК України, статей 27, 55 Закону України «Про нотаріат», пункту 9 статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», зміст статей 167, 174, 16-1 підрозділу «Інші перехідні положення» ПК України, Закону України «Про санкції», рішення РНБО України від 02 вересня 2015 року та обов`язок відображення доходу у річній податковій декларації сторонам нотаріусом роз`яснено.

Згідно з пунктом 9 договору дарування сторони стверджують, що текст цього документу ними уважно прочитано, жодних технічних помилок не виявлено. В разі виявлення технічних помилок під час оформлення цього договору, сторони зобов`язуються з`явитися до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., маючи при собі всі видані примірники з метою оформлення договору про внесення змін, тощо. Та сторони зуміють, що в разі неможливості з`явлення до нотаріальної контори всіх учасників правочину питання щодо виправлення помилки буде вирішуватися в судовому порядку.

Крім того, як встановлено судом, у договорі дарування зазначено, що особи сторін нотаріусом встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 частини квартири по АДРЕСА_6 , з відповідною частиною місць спільного користування, яка відчужується, перевірено.

Позиція апеляційного суду

Норми права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені параграфом 2 глави 16 ЦК України.

У статті 235 ЦК України передбачено правові наслідки удаваного правочину.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 466/6298/16-ц висловлена правова позиція, відповідно до якої за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

При цьому позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Оскільки згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший.

За таких обставин для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Схожі висновки також містяться в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц та постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц.

Щодо доведеності заявлених вимог по даній справі

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Як уже зазначалося, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що укладаючи спірний договір дарування, сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, у тому числі договір купівлі-продажу та, що такий договір не є удаваним.

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що у пункті 8 договору дарування сторонам роз`яснені правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна, зміст статей 61, 65 СК України, статей 334, 717-722, 727 ЦК України, статей 27, 55 Закону України «Про нотаріат», пункту 9 статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», зміст статей 167, 174, 16-1 підрозділу «Інші перехідні положення» ПК України, Закону України «Про санкції», рішення РНБО України від 02 вересня 2015 року та обов`язок відображення доходу у річній податковій декларації.

Крім того, згідно з пунктом 9 договору дарування сторони стверджують, що текст цього документу ними уважно прочитано, жодних технічних помилок не виявлено.

Із оспорюваного договору вбачається, що сторони договору дарування засвідчили, що попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів і розуміючи значення своїх дій, без будь-якого до того примушення, як фізичного, так і морального насильства чи погроз, уклали договір дарування.

При цьому, аналізуючи матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування та, що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину удаваним, а доводи апеляційної скарги про те, що маються підстави для задоволення позову не підтверджуються матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд першої інстанції дав невірну оцінку доказам у справі не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга статті 89 ЦПК України).

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав оцінку доказам у відповідності до статті 89 ЦПК України, з висновком суду першої інстанції щодо оцінки доказів погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що суд правильно вказав, відповідно до вимог пункту 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України, мотиви відхилення доказів поданих позивачкою.

Щодо позовної давності

Колегія суддів також погоджується із судом першої інстанції, що позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, позовна давність обґрунтовано не була застосована.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повноваження суду апеляційної інстанції закріплені у статті 374 ЦПК України.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги вищевикладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із дотриманням норм процесуального права та правильно застосував норми матеріального права.

При цьому, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 має бути залишена без змін, а підстави для скасування рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 січня 2022 року відсутні.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 січня 2022 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2023 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко