Справа №442/4729/23
Провадження №2/442/1011/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого судді - Кучаковського Ю.С.,

за участю секретаря судового засідання - Михавко І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, -

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_3

в с т а н о в и в :

До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить на підстав ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

. Вказує, що відповідно до Будинкової книги, яку заведено 02.04.1965, за адресою: АДРЕСА_1 , - зареєстрований його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за даною адресою з народження. Однак його син ОСОБА_2 за даною адресою не проживає в житловому будинку понад один рік без поважних причин, про що складено Акти про проживаючих осіб за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі в утриманні будинку участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться, перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім"ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження користування майном, він позбавлений можливості розпорядитися своїм власним майном. Зазначає, що син виїхав до Республіки Польща і проживає там постійно уже понад три роки. Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити.

Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив такий задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні подала заяву про визнання позову.

Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4-7).

Відповідно до копії будинкової книги, яку заведено 02.04.1965, за адресою: АДРЕСА_1 , - зареєстрований, зокрема, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8-9).

Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

У Статті 1 Першого протоколу, протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року" від 17.07.1997 № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 (№ 6-709цс16).

З акту від 03.07.2023, складеному сусідами ОСОБА_1 , останні підтверджують, що син ОСОБА_1 - ОСОБА_2 понад три роки не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , - не сплачує комунальні платежі, в утриманні будинку участі не бере, особистих речей в будинку не має (а.с. 11).

Відповідно до відповіді Адміністрації Державної прикордонної служби України від 08.08.2023, ОСОБА_2 востаннє 30.12.2021 виїхав за межі України, та з того часу державний кордон України не перетинав.

З заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у знятті з реєстрації ОСОБА_2 на підставі пп 2 п. 13 ст. 18 „Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", ч. 2 ст. 18 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу", п. 54 абз. 1 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, п. 4 Розпорядження голови Дрогобицької районної державної адміністрації від 24.02.2022 № 42 „Про запровадження окремих заходів правового режиму воєнного стану", п. 5 Наказу начальника Дрогобицького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 25.02.2022 № 50 „Про призов військовозобов`язаних та техніки на військову службу під час загальної мобілізації".

В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження поважності причин відсутності відповідача у квартирі, що належить на праві приватної власності позивачу.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази, оскільки відповідач не проживає у житлі позивача понад встановлені законом строки, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача, та визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; тел. НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 20.09.2023.

Суддя Ю.С. Кучаковський