Справа № 585/3697/23
Номер провадження 2-др/585/7/23
У Х В А Л А

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2023 року м.Ромни

Суддя Роменського міськрайонного суду Сумської області Цвєлодуб Г.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (рішення Роменського міського народного суду Сумської області від 16.01.1989 р. у справі № 2-108-89р.),-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Роменського міськрайонного суду Сумської області надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (рішення Роменського міського народного суду Сумської області від 16.01.1989 р. у справі № 2-108-89р.).

Таку заяву ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що рішенням Роменського міського народного суду Сумської області від 16.01.1989 р. у справі № 2-108-89р. було розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 , а також вирішено питання щодо поділу майна подружжя. Після смерті ОСОБА_2 він звернувся до нотаріуса для оформлення спадкової справи, у чому йому було відмовлено, оскільки спільно побудоване домоволодіння згідно рішення суду (його мотивувальної та резолютивної частини) знаходиться по АДРЕСА_1 , однак відсутні відомості про населений пункт, де знаходиться вказаний будинок.

Вирішуючи питання про прийняття до розгляду вказаної заяви та щодо наявності підстав для її задоволення, суд виходить із наступного.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 58 Конституції України закріплений один із найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому, станом на дату постановлення судового рішення (16.01.1989 р.) чинним цивільно-процесуальним законодавством передбачалось можливість учасника судового розгляду подати заяву про постановлення додаткового рішення протягом 10 днів з дня постановлення рішення (ст. 214 ЦПК УРСР від 1963 р.)

Натомість, статтею 270 ЦПК України, чинною на дату подання заяви ОСОБА_1 , визначено право учасника справи подати заяву про постановлення додаткового рішення до закінчення строку на його виконання, що є більш сприятливим для реалізації права учасника процесу на судовий захист.

Крім того, заявником винесено на розгляд суду питання про ухвалення додаткового рішення, яке стосується позовної вимоги про визнання права власності на нерухоме майно.

Так, згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 346 ЦК України визначено, що підставами припинення права власності є юридичні факти (певні обставини), з якими закон пов`язує ліквідацію права власності взагалі або перехід його до іншої особи.

Виходячи із наведеного суд приходить до висновку, що право власності особи на нерухоме майно діє безстроково до його припинення з волі власника майна чи у інших визначених законом випадках, тобто заяву про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_3 подано у межах строку, визначеного ч.2 ст. 270 ЦПК України.

Таким чином, у суду відсутні підстави для застосування ретроспективної дії цивільного процесуального закону, а подана ОСОБА_1 заява підлягає розгляду у порядку та на підставах, що визначені чинним цивільним та цивільним процесуальним законодавством України, що також узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові КЦС ВС від 27 травня 2020 року у справі № 523/6070/19 (провадження № 61-5186св20).

Обставин, що визначені ч.4 ст. 270 ЦПК України, для проведення судового розгляду заяви за участю сторін судом не встановлено, а тому розгляд такої заяви судом проводиться на підставі поданих на розгляду суду документів у порядку письмового провадження.

Так, ОСОБА_1 у своїй заяві вказує, що рішенням Роменського міського народного суду Сумської області від 16.01.1989 р. у справі № 2-108-89р. при вирішенні питання щодо поділу майна подружжя не вирішено позовну вимогу щодо визнання права власності за відповідачем на домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , оскільки у такому рішенні (його мотивувальній та резолютивній частині) відсутні відомості про населений пункт, де знаходиться вказаний будинок.

Із досліджених додатків у копіях, що додано до заяви про ухвалення додаткового рішення судом встановлено, що 27.12.1988 р. ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя до Роменського міського народного суду Сумської області.

При цьому, заявляючи вимогу про поділ майна подружжя позивачем було визначено певний порядок його поділу, згідно якого останній просив виділити відповідачу ОСОБА_2 , шляхом визнання права власності, окрім іншого, на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Надалі, рішенням Роменського міського народного суду Сумської області від 16.01.1989 р. у справі № 2-108-89р. було визнане право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , а також на інше майно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 270 ЦПК України, воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

В даному випадку судом вирішено позовну вимогу про визнання права власності за відповідачем на нерухоме майно, зокрема і у тій самій редакції позовної вимоги, із якою до суду звертався позивач та яку визнала відповідач, що відображено у мотивувальній та резолютивній частині судового рішення, а тому посилання заявника на приписи ст.270 ЦПК України є безпідставними.

Як вбачається, заявником фактично ставиться питання про вирішення позовної вимоги іншим чином, ніж вони вирішені судовим рішенням, тобто про зміну резолютивної частини рішення, що не допускається шляхом ухвалення додаткового рішення, а тому така заява задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3, 270 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (рішення Роменського міського народного суду Сумської області від 16.01.1989 р. у справі № 2-108-89р.) відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду або в разі пропуску строку з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 ЦПК України.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО

МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ Г.О.ЦВЄЛОДУБ