Дата документу 13.09.2023 Справа № 331/3225/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/3225/22 Головуючий у 1 інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/1391/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа: Хортицький районний відділ ДМС у місті Запоріжжі про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначили, що 30.10.2015 р. між ними був зареєстрований шлюб. Від спільного шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу їх спільна дитина ОСОБА_3 залишилась проживати з батьком. Тому між заявниками укладено договір, відповідно до якого дитина залишається проживати з батьком, який буде самостійно її виховувати. Оскільки дитина знаходиться на одноособовому утриманні батька, який самостійно її виховує, постає питання щодо юридичної фіксації зазначеного факту для подальшого оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину та переміщення дитини разом з батьком. Посилаючись на зазначені обставини, заявники просили суд встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , самостійно виховує неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2022 року заяву задоволено.

Встановлено факт, що громадянин України ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , самостійно виховує малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області як особа, яка не приймала участі у справі, оскільки залучено в якості заінтересованої особи було її структурний підрозділ, який не є юридичною особою, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги головний спеціаліст сектору юридичного забезпечення Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Бежанова А.І. зазначає, що заявником не надано жодного вмотивованого пояснення, доказу щодо необхідності встановлення такого юридичного факту, неможливості реалізувати будь-які особисті права без встановлення такого факту. Також чітко не визначена заявниками мета встановлення юридичного факту, що є важливим у таких справах, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і тягне правові наслідки, яких прагне досягнути заявник.

Як зауважує апелянт, факт утримання батьками своїх дітей не може розглядатися судом як юридичний факт, оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення такого факту, а звернення батьків до суду свідчить про наявність спору між ними. Апелянт вважає, що встановлення такого юридичного факту фактично підміняє позов про вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Також до розгляду справи не було залучено орган опіки та піклування.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, який у судовій справі відповідно до приписів ч. 5 статті 19 СК України подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Єдиним доказом по справі, який, на думку суду першої інстанції, підтверджує доводи заяви, є договір між батьками про визначення місця проживання та виховання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майдибурою О.В. Відповідно до п. 1.3 договору погоджено, що місцем проживання дитини батьки визначили місце проживання батька, у п. 3.6 договору батьки домовились, що батько буде самостійно виховувати дитину. Але апелянт не вважає, що такий доказ є належним та достатнім для визначення того, що батько самостійно виховує дитину. Разом з тим, не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу.

Зважаючи на те, що заявник не довів, що матір неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, вимога викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою та доказово не підтверджена.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В ході апеляційного розгляду справи апеляційний суд намагався повідомити заявників про апеляційний розгляд, направляючи судову кореспонденцію та судові повістки на всі адреси, відомості про які мались у матеріалах справи.

Так, в поданій до суду заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, заявники указали свої адреси місця мешкання у м. Запоріжжі:

- ОСОБА_1 АДРЕСА_1 ( а.с. 7);

- ОСОБА_2 АДРЕСА_2 як орендоване житлове приміщення ( а.с. 7, 21).

В поданому в якості доказу у справу договорі між батьками про визначення місця

проживання та виховання дитини, зазначені наступні адреси ОСОБА_2 : місце реєстрації - АДРЕСА_3 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_4 ( а.с. 18). Місце фактичного проживання батька визначено і як місце проживання дитини.

В цьому ж договорі та довідці з Єдиного державного демографічного реєстру місцем мешкання ОСОБА_1 зазначено:

-місце реєстрації АДРЕСА_5 (

а.с. 18, 41)

На всі вказані адреси, як зазначені самими заявниками у заяві, так і у договорі щодо їх місця реєстрації та фактичного мешкання апеляційним судом спрямовувала судова кореспонденція, зокрема, судові повістки, які всі повернулись без вручення.

Відносно ОСОБА_1 повістка з адреси її місця реєстрації в м. Запоріжжі двічі повернулась без вручення із зазначенням «адресат відсутній» ( а.с. 118); із зазначеної у заяві адреси АДРЕСА_1 «адресат відсутній».

Відносно ОСОБА_2 судова повістка з адреси місця реєстрації в Черкаській області двічі повернулась із зазначенням «інші причини невручення» ( а.с. 123); з визначеного в договорі місця фактичного проживання «адресат відсутній»; з місця орендованого в м. Запоріжжі будинку «адресат відсутній».

Апеляційним судом здійснювались заходи щодо встановлення місцезнаходження заявників та за відомостями Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України встановлено, що ОСОБА_1 виїхала за межі України 04.09.2022р., а ОСОБА_2 20.11.2022. Тобто ОСОБА_2 виїхав за межі України одразу після набрання рішенням в цій справі законної сили, яке оскаржено було вже після цього у 2023 році.

Відтак, заявники були повідомлені шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті Запорізького апеляційного суду.

У всі судові засідання з`являлась представник апелянта ОСОБА_4 , яка підтримала апеляційну скаргу.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 30.10.2015р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29.07.2022р. у справі № 331/2092/22. Рішення набрало законної сили 29.08.2022 року.

В період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

29.08.2022р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір як між

батьками про визначення місця проживання та виховання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майдибурою О.В.

Відповідно до п. 1.3 договору сторонами погоджено, що місцем проживання дитини ОСОБА_3 батьки визначили місце проживання батька, а у п. 3.6 договору батьки домовились, що батько буде самостійно виховувати дитину.

Попри таку домовленість, оформлену в нотаріальному порядку, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали до суду спільну заяву про встановлення юридичного факту, а саме, факту самостійно виховання сина ОСОБА_3 батьком ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції, навівши вказані обставини та спираючись на ч. 2 статті 315 ЦПК України, вважав, що заява є обгрунтованою, оскільки сторони розірвали шлюб, а дитина згідно із вказаним договором сторін проживає у батька та знаходиться на його одноосібному вихованні. Суд погодився із доводами заяви, що в разі не встановлення такого факту в подальшому можуть виникнути утруднення в оформленні документів для допомоги на дитину, яка виховується одним тільки батьком, а також у переміщенні заявника ОСОБА_2 із дитиною.

Апеляційну скаргу подано особою, яка не приймала участі у справі - Управлінням Державної міграційної служби України в Запорізькій області, у якій апелянтом зазначається, що суд розглянув справу за участі в якості заінтересованої особи його структурного підрозділу, який не має статусу юридичної особи.

Перевіривши вказані доводи, колегія встановила такі обставини.

В первісній заяві заявниками визначено в якості заінтересованої особи Олександрівський районний відділ ДМС у місті Запоріжжі. В подальшому заявники подали уточнену заяву, у якій визначили заінтересованою особою Хортицький районний відділ ДМС у місті Запоріжжі.

Відповідно до Положення про Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 18.07.2021 ( в редакції від 07.05.2021 № 70), УДМС здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні підрозділи. При цьому, Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області є юридичною особою, а його відділи у місті Запоріжжі статусу юридичної особи не мають.

Таким чином, Хортицький районний відділ ДМС у місті Запоріжжі є структурним підрозділом Управління ДМС України у Запорізькій області, але не має статусу юридичної особи, а тому не може бути учасником цивільної справи з огляду на наступне.

Відповідно до положень стаття 46 ЦПК України, здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Статтею 47 ЦПК України врегульовано, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Отже, учасником цивільної справи може бути або фізична особа, або юридична особа.

А тому суд не міг розглядати цю справу із визначеною заявниками заінтересованою особою Хортицьким районним відділом ДМС у м. Запоріжжі, оскільки він не є юридичною особою та не наділений цивільною процесуальною правоздатністю і дієздатністю. У такому разі суд мав залучити у справу юридичну особу як заінтересовану особу, якій підпорядковується визначений відділ як структурний підрозділ.

Відтак, заява ОСОБА_1 і ОСОБА_2 через ці обставини, що заінтересованою особою визначено не юридичну особу, не могла бути предметом судового розгляду, а тому відповідно до приписів ч. 1 статті 377 ЦПК України із урахуванням положень ч. 1 статті 255 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у цій справі.

Крім того, одночасно є обгрунтоними доводи скарги в тій частині, що між батьками фактично мається спір про право, що виключає можливість його розв`язання у окремому провадженні.

Так, з`ясовано, що заявники просили встановити факт самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини, оскільки в подальшому виникають обставини необхідності оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, а також виникають питання щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом з дитиною, а також зняття з реєстрації місця проживання та реєстрацію за новим фактичним місцем проживання.

На підтвердження ними подано нотаріально посвідчений договір від 29.08.2022р., тобто укладений напередодні подання заяви до суду про встановлення юридичного факту, про визначення місця проживання та виховання дитини.

У цьому договорі сторони узгодили, що місцем проживання дитини ОСОБА_3 буде місце проживання його батька ОСОБА_2 , що передбачено законодавством. Але вказане не означає, що ці обставини свідчать про те, що дитина буде перебувати на самостійному вихованні у батька. На користь цьому свідчать й умови наданого договору.

В п. 1.4 цього договору сторони, визначаючи, що про дитину буде піклуватись та утримувати батько, роблять застереження, що батько не має права перешкоджати матері бачитись з дитиною, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток. Інші умови також визначають участь матері у спілкуванні з дитиною і її вихованні ( пп. 1.3 обов`язкову обізнаність матері про місцезнаходження дитини, п. 2.3 безперешкодні побачення із ночівлею дитини з матір`ю, проведення спільного часу матері дитини без батька, п. 3.1.3 інформування про зустрічі матері з дитиною).

Отже, безспірності фактів, про які просять у заяві батьки дитини як це передбачено вимогами приписів розділу ІУ ЦПК, у даному випадку не мається, а наявна суперечність їх позиції, яка вбачається із вище проаналізованого змісту договору.

Відтак, зазначені заявниками обставини дають суду підстави вважати, що їх вимога фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України.

При цьому, колегія враховує, що добровільна відмова від батьківських прав щодо виховання дитини чинним законодавством не передбачена, а тому фактично ця суперечність у договорі й вказує на те, що, хоча батьки і подали спільну заяву про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, але зважаючи на зміст договору вбачається спір про право.

Крім того, колегія зазначає, що ОСОБА_1 у такому разі, коли від неї залежить згода на переміщення дитини, не може бути заявником щодо встановлення для цієї мети факту самостійного виховання дитини батьком

ОСОБА_2 , оскільки в такому разі вона може добровільно та за кожної необхідності надавати таку згоду, або видати нотаріальну згоду, не обмежену коротким терміном. Те, що вона вважає необхідним встановлювати такі факт для мети вільного переміщення дитини батьком та її реєстрації в будь-якому новому місці без її згоди як матері, вказує, що саме вона не бажає цього обов`язку виконувати добровільно. І це теж є ознакою спору про право.

Зважаючи на все вище наведене, колегія наголошує на тому, що в даному випадку превалює наявність підстав для закриття провадження у справі над наявністю підстав для залишення заяви без розгляду, оскільки первісним є неможливість за визначеним заявни-

ками складом учасників справи вирішення будь-яких інших процесуальних питань.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, у випадку задоволення апеляційної скарги та закриття провадження у справі на підставі цієї скарги, апелянту відшкодовується сума судового збору за рахунок заявників, яка сплачена ним за подання апеляційної скарги.

В цій справі апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 744,30 грн., яку слід стягнути із заявників порівну по 372,15 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 377, 381-384, 89, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі головного спеціаліста сектору юридичного забезпечення Бежанової Анастасії Ігорівни задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2022 року у цій справі скасувати.

Закрити провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа: Хортицький районний відділ ДМС у місті Запоріжжі про встановлення факту, що має юридичне значення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області судовий збір в сумі 744 (сімсот сорок чотири) гривні 30 копійок, по 372 (триста сімдесят дві) гривні 15 копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 вересня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова