Дата документу 19.09.2023 Справа № 335/4123/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/4123/22
Провадження №22-ц/807/1641/23
Головуючий в 1-й інстанції Гашук К.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарСмокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Войтовича Євгена Михайловича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 15 червня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Войтовича Євгена Михайловича до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Войтовича Є.М., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є рідною сестрою позивача ОСОБА_1 , та, відповідно рідною донькою спадкодавця ОСОБА_3 , а тому також є спадкоємцем першої черги. Проте, фактично відповідач спадщину не прийняла, оскільки тривалий час за місцем реєстрації не проживала, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталась. 21.01.2022 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Щербина В.С. винесла постанову № 89/02-312, якою відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Постанова мотивована тим, що ОСОБА_1 не надано документів, які посвідчують право власності спадкодавця ОСОБА_3 на спадкове майно, а саме на вищезазначений житловий будинок. Як відомо позивачу, 24 червня 1949 року ОСОБА_4 (батько спадкодавця ОСОБА_3 ) придбав у ОСОБА_5 глинобитну землянку за адресою: АДРЕСА_1 , а також город. У подальшому, на зазначеній земельній ділянці було побудовано житловий будинок, господарчі прибудови, що в цілому є садибою в розумінні ст. 381 ЦК України. З того часу родина ОСОБА_4 , у подальшому ОСОБА_3 , а на даний час позивача ОСОБА_1 проживає у житловому будинку за вказаною адресою, користується комунальними послугами, має постійне зареєстроване місце проживання за цією адресою, вчиняє інші дії по утриманню цього майна, однак, на даний час невідомо які саме дії по оформленню прав на зазначений житловий будинок вчинялися ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , або іншими особами. Право власності на нерухоме майно не зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, в ОП ЗМБТІ інвентаризаційна справа на зазначений житловий будинок відсутня. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак свідоцтво про смерть втрачено. За таких обставин позивач ОСОБА_1 позбавлений можливості здійснити право на спадкування, оскільки право власності спадкодавця ОСОБА_3 не визнано державою у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Посилаючись на вказані обставини, а також положення ст. 328, 392, 1222, 1261, 1218 ЦК України, ОСОБА_1 , в особі представника-адвоката Войтовича Є.М., просив визнати за ним у порядку спадкування за законом право власності на: житловий будинок (літ. А), житлову прибудову (літ. А-1), недобудований житловий будинок (літ. К-2), вбиральню (літ. Б), сараї (літ. Г.Д-1, Ж-1, З), літні кухні (Д, Ж), душ (Е), ворота (№1), паркани (№2, 4, 5), підпірну стінку (№3), водопровід (№6), які розміщені на земельній ділянці загальною площею 1825 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , в особі представника-адвоката Войтовича Євгена Михайловича, до ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Войтовича Євгена Михайловича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що спірний будинок не є самочинним оскільки на момент його будівництва не існувало такого поняття як «самочинне будівництво». На спірний об`єкт нерухомості розповсюджуються вимоги чинного законодавства щодо права власності і спадкування. Крім того, право власності у позивача на вказаний будинок виникло також у порядку набувальної давності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , актовий запис про смерть № 1011, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 , яке видано Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління 21.07.2021.

Як зазначає у позові позивач ОСОБА_1 , він є сином померлої ОСОБА_3 , разом із тим, позивачем не долучено до матеріалів справи копій документів на підтвердження вказаних обставин, вказані документи відсутні і в матеріалах спадкової справи.

13.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Щербини В.С. із заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_3 .

На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом Щербиною В.І. заведено спадкову справу № 75/2021.

Згідно документів, які наявні у матеріалах справи, іншим спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 є відповідач ОСОБА_2 , яка є донькою померлої, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_6 Серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про укладення шлюбу Серії НОМЕР_3 , відповідно до якого ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_7 .

На момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 , ОСОБА_2 була зареєстрована разом із померлою за однією адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією, яка надана 18.12.2021 Департаментом реєстраційних послуг на запит приватного нотаріуса, а відтак, вважається такою, що прийняла спадщину в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

21.01.2022 ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після померлої ОСОБА_3 .

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Щербини В.С. від 21.01.2022, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинку АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 його матері. Підставою для відмови у вчиненні вказаної нотаріальної дії стало те, що ОСОБА_1 не надано нотаріусу документів, що посвідчують право власності спадкодавця на вказане майно.

Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після його матері - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 зазначав, що 24.06.1949 ОСОБА_4 , який є батьком спадкодавця ОСОБА_3 , придбав у ОСОБА_5 глинобитну землянку за адресою: АДРЕСА_1 , а також город. У подальшому, на зазначеній земельній ділянці було побудовано житловий будинок та господарчі прибудови, і з того часу родина ОСОБА_4 , у подальшому ОСОБА_3 , а на даний час позивача ОСОБА_1 проживає у житловому будинку за вказаною адресою, користується комунальними послугами, має постійне зареєстроване місце проживання за цією адресою, вчиняє інші дії по утриманню цього майна, однак, право власності на нерухоме майно не зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, в ОП ЗМБТІ інвентаризаційна справа на зазначений житловий будинок відсутня.

З наданих суду документів встановлено, що право власності на жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не було зареєстровано за померлою ОСОБА_3 на час її смерті.

Так, згідно наявної у матеріалах справи копії домашньої запродажної угоди, 24.06.1949 ОСОБА_5 продала ОСОБА_4 свою власну глинобитну землянку об`ємом у 40 метрів, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , а також город.

Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який виготовлено відповідальною особою ОП ЗМБТІ інженером ОСОБА_8 11.02.2022 за замовленням ОСОБА_1 , на земельній ділянці за вказаною адресою розташовані такі будівлі та споруди: літ А житловий будинок, літ. А-1 житлова прибудова, літ К-2 недобудований житловий будинок, літ. Б вбиральня, літ. Г, Д-1, Ж-1, З сараї, літ. Д, Ж літні кухні, літ. Е душ, № 1 ворота, № 2, 4, 5 паркани.

При цьому, матеріали справи не містять інформації хто є забудовником вказаного нерухомого майна та рік забудови земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також, що зазначені будівлі та споруди не є самочинно збудованими.

Долучені позивачем до позовної заяви акт технічного обстеження, складений представниками КП «Водоканал», договір № 512110033 про користування електричною енергією, укладений між ПАТ «Запоріжжяобленерго» та ОСОБА_3 , не є належними доказами на підтвердження права власності спадкодавця ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , а відтак і не є доказами того, що вказаний житловий будинок входить до складу спадкового майна після померлої ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що при розгляді даної справи позивач повинен довести обставини, які свідчать про те, що по-перше, він є спадкоємцем першої черги після померлої ОСОБА_3 і прийняв спадщину у встановленому законом порядку, а по-друге, що до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_3 входить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Те, що позивач ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_3 не ставиться під сумнів ні відповідачем, ні приватним нотаріусом у постанові про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Разом із тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що житловий будинок, право власності на який позивач просить за ним визнати, входить до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , зокрема, що спірний житловий будинок належав спадкодавцеві на праві приватної власності, в тому числі, як доньці померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 .

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1220, 1221, 1261, 1268, 1296 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а тому прийняття спадщини частинами не можливе. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, вирішальним при розгляді даної справи є з`ясування обставин щодо входження спірного майна, право власності на яке просить визнати за собою позивач, до спадкової маси, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 .

Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надаючи правову оцінку доказам наданими позивачем, судом першої інтанції враховано вимоги викладені у статтях 76-82, 89 ЦПК України, якими передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані можуть встановлюватися письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності, колегія суддів апеляційного суду, погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що надані позивачем до суду докази не свідчать про належність житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , померлій ОСОБА_3 або іншій особі спадкоємицею якої могла бути ОСОБА_3 , а тому позивачем не доведено, що вказане майно входить до складу спадщини. Слід зазначити, що надана позивачем копія технічного паспорту на спірний будинок не є правовстановлюючим документом та не підтверджує право власності спадкодавця на нього.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Войтовича Євгена Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 21 вересня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О. З. Поляков