Справа №464/1776/23
пр № 2-з/464/93/23
У Х В А Л А

09 жовтня 2023 року м.Львів

Суддя Сихівського районного суду міста Львова Шашуріна Г.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

у с т а н о в и л а:

У провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Сихівська районна адміністрації Львівської міської ради як орган опіки та піклування про відібрання дитини.

Адвокат Палєй Ю.А. від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду через підсистему «Електронний суд» із заявою про забезпечення позову, шляхом заборони відповідачу вивозити їхнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України на період розгляду даної справи.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06 жовтня 2023 року таку передано на розгляд судді Шашуріній Г.О.

Заява про забезпечення позову розглядається без повідомлення учасників справи у відповідності до ч.1 ст.153 ЦПК України, в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали заяви, суддя дійшла наступного висновку.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

У п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Верховний Суд у постанові від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21 виснував, що, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

У постановах Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21, від 08 березня 2023 року у справі № 263/989/21 сформульовано правову позицію про те, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

Верховний Суд установив, що правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької Конвенції, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України "Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей" від 11 січня 2006 року.

Виходячи зі змісту ст.3 Гаазької Конвенції уповноважений орган розглядає дії батька або матері як міжнародне викрадення за сукупності таких умов: 1) дитина мала постійне місце проживання в країні-учасниці Конвенції; 2) дитина незаконно переміщена або утримується за кордоном з порушенням справ піклування за умови, що ці права ефективно здійснювалися до її переміщення; 3) дитина не досягла 16-річного віку.

За положеннями пункту "b" частини другої статті 7 Гаазької Конвенції Центральні органи співпрацюють один з одним і сприяють співробітництву між компетентними органами своїх держав з метою забезпечення негайного повернення дітей та досягнення інших цілей цієї Конвенції. Зокрема, безпосередньо або через посередника, вони вживають усіх належних заходів для того, щоб запобігти нанесенню подальшої шкоди дитині або збитку зацікавленим сторонам шляхом вжиття або спричинення вжиття тимчасових заходів.

Згідно зі ст.12 Гаазької Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Предметом позовних вимог у справах про повернення дитини до іноземної держави є визнання незаконним вивезення та/або утримання на території країни тимчасового перебування дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання, а також питання піклування про дитину, яке охоплює права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину і, зокрема, право визначати місце проживання дитини й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд за кордон.

Таким чином, з урахуванням положень пункту "b" частини другої ст.7, ст.12 Гаазької Конвенції позивачі у справах про повернення дитини до іноземної держави можуть подавати до суду клопотання про вжиття заходів для забезпечення позову. Зокрема, такими заходами забезпечення можуть бути заборона дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України.

Тому Верховний Суд вважає, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України.

У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.

В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони вивозити малолітнього сина за межі України не відповідає вимогам ст.150 ЦПК України.

У постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18, від 22 липня 2019 року у справі № 914/120/19 зроблено висновок про те, що у немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав.

Позивач звернувся із позовом у порядку цивільного судочинства, в якому просить відібрати у відповідача малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути її за попереднім місцем проживання: АДРЕСА_1 . Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідач самочинно без згоди батька змінила місце проживання їх малолітньої дитини.

Сторони стверджують, що узгоджується із наявними у суду письмовими доказами, відповідач разом з малолітнім сином проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Зважаючи на викладене, спосіб забезпечення позову шляхом заборони вивозити малолітнього сина за межі України у той час коли він вже знаходиться за кордоном є очевидно неефективним та недоцільним.

Обґрунтування заяви сторони позивача п.3 ч.1 ст.150 ЦПК України - позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, суперечить змісту прохальної частини щодо заборони вивезення дитини за межі України та в цілому не впливає на вирішення питання забезпечення позову.

Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заяви, суд дійшов переконання про відсутність доцільності та безумовних підстав для забезпечення позову. Отже у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст.149, 153, 258-261, 353 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 15 днів відповідно до вимог ст.ст.351-356 ЦПК України.

Повне судове рішення складено та підписано 09 жовтня 2023 року.

Суддя Г.О.Шашуріна