ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 вересня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8426/23

Головуючий у першій інстанції Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1273/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 липня 2023 року (місце ухвалення - м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову посилалась на те, що з АТ КБ «ПриватБанк» були укладені договірні відносини, на підставі чого вона отримала платіжну кредитну карту «Універсальна», на якій банком встановлений кредитний ліміт у розмірі 50000 грн.

Як вказує позивачка, 18.07.2022 невідомими особами було знято з її банківського рахунку грошові кошти в сумі 25775 грн 78 коп., у зв`язку із чим вона зателефонувала на гарячу лінію банку за номером 3700 для блокування банківської карти та повідомлення співробітникам банку про шахрайські дії стосовно її банківського рахунку та звернулася до органів поліції, на підставі чого було відкрито кримінальне провадження № 0003516.

Позивачка наголошує, що умови договору про обслуговування карткового рахунку вона не порушувала, карту «Універсальна» та її реквізити третім особам не передавала та не повідомляла свій ПІН-код, також не давала розпорядження щодо списання грошових коштів з її карткового рахунку, не передавала свою SIM-карту третім особам, одразу при виявленні правопорушення неодноразово зверталася до АТ КБ «ПриватБанк» як в письмовій так і в усній формі, але отримала незадовільну відповідь, а тому звернулася до суду із даним позовом для захисту своїх порушених прав.

У позові ОСОБА_1 , посилаючись на ст. 15 16, 509, 1054, 1066, 1073 ЦК України, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», постанову правління НБУ від 05.11.2014 № 705, просила зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на кредитному рахунку, у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій 18.07.2022 щодо зняття коштів у сумі 25775,78 грн та списати нараховані у зв`язку з цим відсотки, пеню, штрафні санкції, суму комісії.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.07.2023 в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження викладених у позовній заяві фактів, не вказано при яких обставинах відбулося зняття коштів з рахунку позивача (з правильним введенням номерів карток, ПІН-кодів і підтверджуючих паролів, які відомі тільки позивачу), фінансові операції були вчинені до моменту повідомлення позивачем банку про неналежність переказів, тому банк не повинен нести відповідальність за фінансові операції, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що такі операції проведені внаслідок розголошення всіх необхідних реквізитів саме представниками банківської установи.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.08.2023 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

У скарзі заявниця посилається, що 18.07.2022 невідомими особами шляхом введення в оману під приводом покупки товару з її кредитної картки «Універсальна» було знято кошти у розмірі 25775,78 грн, у зв`язку з чим вона одразу зателефонувала на гарячу лінію банку для блокування банківської картки та повідомлення співробітників банку про шахрайські дії. Також, 18.07.2022 заявниця звернулась до ЧРУП ГУНП в Чернігівській області із заявою про вчинення невідомою особою шахрайських дій щодо її банківського рахунку, в результаті чого було порушено кримінальне провадження за № 0003516, її визнано потерпілою та відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР.

Посилається, що умови договору про обслуговування карткового рахунку вона не порушувала, карту та її реквізити третім особам не передавала та не повідомляла свій ПІН-код та СVV2 код, не надавала розпорядження щодо списання грошових коштів з рахунку, не передавала свою SIM-карту третім особам. Після виявлення правопорушення вона звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про незаконне списання невідомими особами грошових коштів, як письмовій, так і в усній формі

В обґрунтування доводів скарги, заявниця посилається на положення ст. 1066, 1071, 1073 ЦК України, п. 32.3.2, 37.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, а також на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 27.01.2021 у справі № 210/1242/18.

Заявниця вважає, що відповідачем не доведено вчинення нею дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою та не доведено вчинення нею розпорядження щодо списання/перерахунок коштів та вчинення інших дій, що могли б призвести до списання грошових коштів з рахунку.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» Рожко С.М. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.07.2023 без змін. В обґрунтування посилався, що в силу положень п. 14.16 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п.п. 5, 8, 11 Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання» саме позивач повинен нести відповідальність за здійснення платіжних операцій, адже всі платіжні операції по рахунках позивача були вчинені з ідентифікацією електронного платіжного засобу та користувача ініціатора переказу Зубок Н.І., а повідомлення до банку про втрату доступу до електронного платіжного засобу від позивача не надходило. Наголошує, що всі фінансові операції по рахунках позивача проведені коректно, з використанням всіх необхідних реквізитів платіжних карток з правильним введенням номерів карток, ПІН-кодів і підтверджуючих паролів, які відомі тільки позивачу, а тому такі транзакції по карткових рахунках позивача не є помилковими. Також вважає, що вчинення фінансових операцій на карткових рахунках позивача третіми особами без розголошення користувачем інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, таких як доступ до карток, строк дії карти та інші ідентифікуючі дані електронного платіжного засобу, а бездіяльність позивача щодо негайного повідомлення банку про втрату доступу до електронного платіжного засобу могло призвести до втрати, незаконного використання інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції, тому АТ КБ «ПриватБанк» не повинен нести відповідальність за такі дії/бездіяльність позивача. Крім того, вважає безпідставними посилання позивача на наявність кримінального провадження № 0003516, оскільки даний факт, за відсутності особи, яка визнана винною у вчиненні даного злочину, не має правового значення для вирішення у спору у даній справі, а тому, в силу презумпції невинуватості, наявність вказаного кримінального провадження не може свідчити про вчинення злочину стосовно позивача до ухвалення вироку, яким такі обставини будуть встановлені. ОСОБА_1 у свою чергу має право стягнути суму відшкодування з винних осіб, якщо такі будуть встановлені в ході кримінального провадження. Як вказує заявник, позивачкою не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду доказів порушення її прав та інтересів з боку банку, оскільки спірні транзакції були проведені до повідомлення позивача про блокування рахунків, тому відсутність порушень з боку відповідача не породжує для позивачки права на захист в обраний спосіб.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву клієнта фізичної особи про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 08.11.2021, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 22, 23, 24).

Позивач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, які розміщені на офіційному банківському сайті https://privatbank.ua/terms, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг відповідно до ст. 634 ЦК України, що підтверджується її особистим підписом у заяві (а.с. 24).

За доводами позивача, 18.07.2022 невідомими особами було знято з банківського рахунку ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 25775 грн 78 коп., у зв`язку з чим вона зверталася до АТ КБ «ПриватБанк» як в письмовій, так і в усній формі, але отримала незадовільну відповідь.

Також 18.07.2022 ОСОБА_1 зверталася до органів поліції, у зв`язку із чим було відкрите кримінальне провадження № 0003516 (а.с. 5).

Згідно інформації Слідчого відділу Чернігівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, за клопотанням ОСОБА_1 , її визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 0003516 у відповідності до ст. 55 КПК України (а.с. 5).

За матеріалами справи, ОСОБА_1 зверталася до Чернігівської окружної прокуратури з метою активізації досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0003516, що підтверджується копією відповіді № 4355ВИХ-22 від 29.08.2022 (а.с. 6).

Крім того, в матеріалах справи міститься примірник звернення ОСОБА_1 до Національного банку України від 01.09.2022 про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на рахунку позивача (а.с. 7), проте доказів надсилання вказаного звернення адресату або відповіді на звернення суду не надано.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст. 15 16, 509, 1054, 1066, 1073 ЦК України, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», постанову правління НБУ від 05.11.2014 № 705, зазначала, що умови договору про обслуговування карткового рахунку вона не порушувала, карту та її реквізити третім особам не передавала та не повідомляла свій ПІН-код, не надавала розпорядження щодо списання грошових коштів, тому вважає необґрунтованим нарахування Банком відсотків, пені та штрафних санкцій.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження викладених у позовній заяві фактів, не вказано при яких обставинах відбулося зняття коштів з рахунку позивача (з правильним введенням номерів карток, ПІН-кодів і підтверджуючих паролів, які відомі тільки позивачу), фінансові операції були вчинені до моменту повідомлення позивачем банку про неналежність переказів, тому банк не повинен нести відповідальність за фінансові операції, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що такі операції проведені внаслідок розголошення всіх необхідних реквізитів саме представниками банківської установи.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

За змістом ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у редакції чинній на час виникнення правовідносин, користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно пунктів 32.1, 32.7 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 цього Закону у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу; за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 статті 1 Закону визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу.

Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу, тобто платіжної картки (стаття 21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705 , емітент зобов`язаний надавати ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу, лише держателю електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством України для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банку.

Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Пунктами 7, 8 розділу VI Положення визначено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Отже, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Аналогічні висновки викладені, зокрема у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі N 6-71цс15 та неодноразово підтверджені Верховним Судом, зокрема у постановах від 23 січня 2018 року у справі N 202/10128/14-ц (провадження N 61-1856св17), від 18 квітня 2018 року у справі N 190/926/16-ц (провадження N 61-6470св18), від 20 червня 2018 року у справі N 320/1169/16-ц (провадження N 61-9855св18), від 22 листопада 2018 року у справі N 712/2283/16-ц (провадження 61-11291св18), від 05 грудня 2018 року у справі N 754/15020/15-ц (провадження N 61-22283св18), від 17 липня 2019 року у справі N 571/841/16-ц (провадження N 61-25606св18), від 13 вересня 2019 року у справі N 501/4443/14-ц (провадження N 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі N 182/3171/16 (провадження N 61-24548св18), від 16 жовтня 2019 року у справі N 676/2792/16-ц (провадження N 61-34233св18), від 20 листопада 2019 року у справі N 210/245/18-ц (провадження N 61-4352св19), від 05 грудня 2019 року у справі N 168/613/16-ц (провадження N 61-11711св18), від 23 січня 2020 року у справі N 179/1688/17 (провадження N 61-12707св19).

З матеріалів справи убачається та не заперечується учасниками справи, оспорювані транзакції по картковому рахунку, відкритому в АТ КБ «ПриватБанк», були виконані невідомими особами через мобільний додаток, без використання платіжної карти.

Звернувшись із даним позовом до суду позивачка, не виклала у ньому саме таких обставин в обґрунтування своїх вимог і не зазначила доказів на підтвердження цих обставин, а також в ході розгляду справи, згідно вимог статей 12, 81 ЦПК України позивачка не довела обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме обставин наявності на рахунку коштів (власних або кредитних), зокрема, не надано виписки по рахунку, а також, що кошти були переведені із її власного карткового рахунку без її волевиявлення і не за її власним розпорядженням.

Апеляційний суд враховує, що нарахування позивачу відсотків є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 27 березня 2023 року у справі №341/1933/21 та від 18 січня 2023 року у справі №642/548/22.

Нарахування АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитними коштами є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань ОСОБА_1 .

Наявність кримінального провадження, відкритого за заявою ОСОБА_1 , не може свідчити про вчинення злочину відносно неї та не може бути підставою для звільнення позивача від доказування в силу частини 6 статті 82 ЦПК України, враховуючи, що у зазначеному кримінальному провадження винна особа не встановлена та не є підтвердженням вчинення злочину стосовно позивачки до ухвалення вироку у кримінальній справі.

З врахуванням викладеного вище, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, оскільки позивачкою не надано ні суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду доказів на підтвердження того, що несанкціоновані операції проведені внаслідок розголошення всіх необхідних даних та реквізитів рахунку працівниками АТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, апеляційний суд враховує, що всі спірні транзакції по рахунку позивачки були проведені до повідомлення ОСОБА_1 банку про блокування рахунків, а повідомлення про операції, які не виконувались та/або втрату доступу до електронного платіжного засобу від позивачки до банку не надходили всупереч п. 14.16. ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», яким визначено обов`язок користувача про вказані обставини негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором.

Позивачкою в супереч положенням ст. 77-81 ЦПК України не надано належних і допустимих документальних доказів на підтвердження відсутності її вини у втраті, незаконному використанню її ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від її імені.

Таким чином, викладені позивачкою обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції відповідача позивачем суду не надано суду першої інстанції і не представлено і апеляційному суду, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Враховуючи викладене, правильним є висновок суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на кредитному рахунку ОСОБА_1 до несанкціонованих операції щодо зняття грошових коштів, а доводи заявниці по суті позовних вимог, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновок суду про необхідність відмови у задоволенні вказаних позовних вимог.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст рішення складено 25.09.2023.

Головуючий Судді :