Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6566/23 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

справу №295/6566/23 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» про заміну сторони стягувача, за участі: Акціонерного товариства «ОТП Банк», приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Клименюка Андрія Миколайовича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової Олени Миколаївни, боржника ОСОБА_1 ,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент»

на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 25 травня 2023 року, яка постановлена під головуванням судді Зосименка О.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» звернулося до суду з заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні №68706919 - із АТ «ОТП Банк» на його правонаступника ТзОВ «Брайт Інвестмент» із примусового виконання виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за кредитним договором, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М.

Заява обґрунтована тим, що 17 лютого 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Клименюком А.М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №68706919 щодо виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.М., яким запропоновано стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором. Відповідно до договору факторингу від 24 березня 2023 року №24/03/23 право вимоги за кредитним договором від 28 січня 2020 року №0125/980/1390377/20, укладеним між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , перейшло до ТзОВ «Брайт Інвестмент».

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 25 травня 2023 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ТзОВ «Брайт Інвестмент» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення, яким замінити сторону стягувача з АТ «ОТП Банк» на правонаступника ТзОВ «Брайт Інвестмент».

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції не врахував актуальної позиції Верховного Суду, що призвело до постановлення незаконної ухвали. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року в справі №183/4196/21, Верховний Суд відступив від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року в справі №280/456/20 та від 22 липня 2019 року в справі №822/1659/18 про те, що заява про заміну сторони виконавчого провадження, подана щодо виконавчого провадження, відкритого на виконання виконавчого напису нотаріуса, повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Вважає, що ухвала суду першої інстанції була постановлена з порушенням частини четвертої ст.263 ЦПК України, що є підставою для визнання відповідної ухвали незаконною. Крім того, звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому правового статусу стягувача відповідає змісту ст.ст.512,514 ЦК України та частині п`ятій ст.442 ЦПК України.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до змісту частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. ТзОВ «Брайт Інвестмент», АТ «ОТП Банк» та приватному виконавцю виконавчого округу Житомирської області Клименюку А.М. судові повістки вручені, що підтверджується поштовими рекомендованими повідомленнями (а.с.43-44,53). Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сазоновій О.М. судова повістка надіслана на офіційну електронну пошту (а.с.39). Особа, який адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення («діє презумпція обізнаності»). Додатково приватному нотаріусу судова повістка направлена поштою та згідно з трекінгом вона вручена. Судова повістка, що направлена ОСОБА_1 , повернута поштою з відміткою від 22 серпня 2023 року з зазначенням причини: «адресат відсутній за вказаною адресою», що є доказом належного інформування учасника справи про час і місце розгляду справи, оскільки відповідно до положень частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування (а.с.45-46). За загальним правилом явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. Неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (зміст частини другої ст.372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, пославшись на позиції, висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі №826/7941/17 та у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 липня 219 року в справі №822/1659/18, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року в справі №183/4179/21, виходив із того, що судовий контроль за виконанням рішень інших органів (не судів), зокрема, виконавчих написів нотаріусів, покладено Законом України «Про виконавче провадження» на адміністративні суди, а тому дійшов висновку, що питання про заміну сторони виконавчого провадження під час виконання виконавчих написів нотаріусів також належить здійснювати в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, оскільки порушення норм процесуального права призвело до помилкової відмови у відкритті провадження у справі.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №29458/04 та №29465/04, пункт 24) Європейський суд з прав людини закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність. Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити з прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення насамперед майнового приватного права чи інтересу.

У частині першій ст.19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої ст.19 КАС України).

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 23 листопада 2021 року в справі № 175/1571/15, від 27 березня 2019 року в справі № 638/14011/16-ц, від 19 червня 2019 року в справі № 826/5806/17, від 13 березня 2019 року в справі № 202/30/17 тощо.

У пункті 7 частини першої ст.4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Стосовно терміну «публічно-владні управлінські функції», то зміст поняття полягає в наявності в суб`єкта суспільно необхідних для невизначеного або певного кола осіб повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

Відтак до справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.

За правилами адміністративного судочинства оскаржуються рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання ухвалених в адміністративній справі судових рішень, а також виконавчих документів, виданих іншими, ніж суд, органами та посадовими особами, оскільки закон не встановлює для такого оскарження іншого порядку, ніж у суді адміністративної юрисдикції.

Разом із тим, виконавчі документи, що підлягають примусовому виконанню, можна поділити на дві групи: «судові» - видані судами України та «несудові» - видані іншими органами чи посадовими особами. До останніх, зокрема, відносяться виконавчі написи нотаріусів.

У заяві про заміну сторони (стягувача) виконавчого провадження №68706919, яка надійшла до суду 24 травня 2023 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» посилається на те, що 28 січня 2020 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №0125/980/1390377/20. Виконавчим написом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазовоною О.М., запропоновано стягнути з ОСОБА_1 відповідну суму заборгованості за кредитним договором. Докази про визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відсутні. Приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Клименюком А.М. 17 лютого 2022 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, яке згідно з даними офіційного ресурсу (автоматизованої системи виконавчого провадження) є актуальним. Між АТ «ОТП Банк» та ТзОВ «Брайт Інвестмент» 24 березня 2023 року укладений договір факторингу №24/03/23, за умовами якого право вимоги за вищевказаним кредитним договором перейшло до ТзОВ «Брайт Інвестмент», тобто заявника або заінтересованої особи.

Отже, йдеться про те, що на примусовому виконанні перебуває виконавчий напис нотаріуса та наразі постала потреба у заміні стягувача у виконавчому провадженні його правонаступником.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким ЦПК України викладено в новій редакції.

Із метою більш якісного урегулювання спірного питання 15 грудня 2017 року у ЦПК України були внесені зміни.

Згідно із частиною другою ст.4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Як встановлено в частині першій ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, ураховуючи вимоги, закріплені в частині другій ст.2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Отже, з позицій цивільно-процесуального регулювання відносин щодо підсудності справ, які виникають з виконавчого провадження, принципово значення набуває факт встановлення: рішення суду чи іншого органу перебуває на виконанні, суду першої інстанції, який розглянув цивільну справу та місця виконання судового рішення.

Відповідно до частин першої та другої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

За вимогами статті 446 ЦПК України процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом. Процесуальні питання, пов`язані з виконанням рішень інших органів (посадових осіб), вирішуються судом за місцем виконання відповідного рішення.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді питання про розмежування юрисдикції чітко визначила, що онтологічні основи його вирішення полягають у критеріях розмежування судової юрисдикції, тобто передбачених законом умовах, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, якими є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16, від 27 жовтня 2020 року в справі № 635/551/17.

Оскільки тільки в ЦПК України врегульовано правило заміни сторони виконавчого провадження, порушеного через необхідність виконання рішення «несудового» органу, можна зробити такий висновок: заява про заміну сторони виконавчого провадження, відкритого на виконання виконавчого напису нотаріуса, підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Врегулювання цього питання саме нормами ЦПК України обумовлено відсутністю спору між стороною виконавчого провадження та виконавцем, що свідчить про відсутність потреби в задіянні суду адміністративної юрисдикції, оскільки сторона виконавчого провадження не оспорює його рішень, дій чи бездіяльності, бо вирішення вказаного питання перебуває поза межами компетенції виконавця. Однак саме цивільний суд спроможний кваліфіковано встановити, чи є правонаступником заявник, який просить замінити собою попереднього учасника виконавчого провадження.

Отже, у постанові від 12 жовтня 2022 року в справі №183/4196/21 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року в справі №280/456/20 та від 22 липня 2019 року в справі №822/1659/18, про те, що заява про заміну сторони виконавчого провадження, подана щодо виконавчого провадження, відкритого на виконання виконавчого напису нотаріуса, повинна розглядатись у порядку адміністративного судочинства, на які помилково послався суд першої інстанції.

За таких обставин, ухвалу суду першої інстанції, якою відмовлено на підставі п.1 частини першої ст.186 ЦПК України у відкритті провадження у справі за заявою про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса, який перебуває на примусовому виконанні, не можна вважати законною й обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, що відповідає положенням ст.379 ЦПК України.

Поряд із цим, на даній стадії цивільного процесу вирішення судом апеляційної інстанції питання заміни сторони стягувача є передчасним, тому апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,379,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» задовольнити частково.

Ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 25 травня 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 22 вересня 2023 року.