ОЧАКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 483/646/23
Провадження № 2/483/260/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Шевиріної Т.Д.,

за участю секретаря Акопової К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Очаківської міської ради про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

05 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, предметом якої є: визнання недійсними двох державних актів на право приватної власності на землю, виданих 21 листопада 2006 року на підставі рішення Очаківської міської ради № 25 від 15 вересня 2006 року на ім`я ОСОБА_2 ..

В обґрунтування вимог зазначила, що 09 жовтня 2006 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Тельпiш М.М., зареєстрованого в реєстрі за №2009, ОСОБА_2 відчужила їй житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Коли вона виявила бажання приватизувати земельну ділянку під своїм житловим будинком, їй стало відомо, що на пiдставi рішення Очаківської міської ради від 15 вересня 2006 року N25, ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,0058 га (державний акт серії ЯГ №596732), за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, а також на пiдставi цього ж рішення ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га (державний акт серії ЯГ №596713), за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель i споруд. Тобто, на момент державної реєстрацiї права власності на земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , а саме 21 листопада 2006 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами вже належав позивачці, що суперечить нормам чинного законодавства України. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, позивачка є донькою ОСОБА_4 , інші спадкоємці відсутні, а тому вона змушена звернутися з вказаними позовом до суду.

Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає.

Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 21 листопада 2006 року Очаківською міською радою видано державні акти на право приватної власності на землю, зареєстровані за №63 та № 64, якими посвідчується право приватної власності ОСОБА_2 на земельні ділянки площею 0,1 га та 0,0058, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за цільовими призначеннями обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого селянського господарства.

Судом також встановлено, що 09 жовтня 2006 року ОСОБА_2 за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Миколаївської області, здійснила відчуження ОСОБА_1 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

З інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 73438694 від 02 серпня 2023 року слідує, що після смерті ОСОБА_2 спадкова справа не заводилася.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом приписів ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

За змістом положень ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Законодавством передбачена можливість для громадян України набути право власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, які раніше надані їм у користування (п. «б», «в» частини першої статті 81 Земельного кодексу України).

Частинами 6, 7, 9, 10 ст. 118 Земельного Кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: подання громадянином заяви до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому, перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту. Жодних правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку ст.186-1 Земельного кодексу України, норми ст. 118 Земельного кодексу України не містять.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також права постійного користування та оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з положеннями ст.ст. 152, 155 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується.

Таким чином судом встановлено, що на момент державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки, а саме 21 листопада 2006 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належав вже іншій особі ОСОБА_1 , що суперечить нормам чинного законодавства України.

Враховуючи наведені обставини, а також те, що позивачка, будучи власником майна, не може реалізовувати свої речові права через невідповідність державних актів вимогам закону, і позасудовий порядок вирішення спору відсутній, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, визнання таких державних актів недійсними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Очаківської міської ради про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки - задовольнити повністю.

Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на підставі рішення Очаківської ради №25 від 15 вересня 2006 року на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землею за №63, який посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за цільовим призначенням обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - визнати недійсним.

Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на підставі рішення Очаківської ради №25 від 15 вересня 2006 року на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землею за №64, який посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,0058 га за цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства - визнати недійсним.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуюча: