ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/6552/20 Номер провадження 22-ц/814/194/23Головуючий у 1-й інстанції Яковлева В.М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Карпушина Г.Л., Кузнєцової О.Ю.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Надобко Тетяни Юріївни

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Яковлевою В.М., повний текст рішення складено 11 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування збитків , -

В С Т А Н О В И В:

18 травня 2020 року представник ОСОБА_2 адвокат Чайковська А.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування збитків, в якому просила судстягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 516 683,00 грн. - вартість виконаного за недійсним договором; 3 % річних у розмірі 7 713,58 грн. та інфляційні збитки у розмірі 723 356,20 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 10.04.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., реєстровий номер: 1063. Продаж квартири було вчинено за 516 683,00 грн. Квартира АДРЕСА_1 належала відповідачу на праві власності на підставі укладеної додаткової угоди №1 від 20.12.2012 року до договору про дольову участь у будівництві №12.01/26-1 від 12.01.2006 року. Актом приймання - передачі №1 від 03.06.2013 року спірна квартира була передана відповідачу ОСОБА_1 , у подальшому право власності відповідача на квартиру було оформлено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02.08.2013 року, реєстраційний № НОМЕР_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та відповідачем, відповідач (продавець) свідчить, що на момент підписання договору щодо квартири не існує будь-яких прав третіх осіб, у тому числі права власності та права користування нею, чи забороняють продавцю здійснити її вільний продаж. ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому просила суд: визнати недійсною додаткову угоду №1 від 20.12.2012 року до договору про дольову участь у будівництві №12.01/26-1 від 12.01.2006 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір купівлі - продажу спірної квартири, що був укладений між відповідачами 10.04.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., реєстровий номер: 1063. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.06.2019 року у справі №638/6137/17, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13.11.2019 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду №1 від 20.12.2012 року до договору про дольову участь у будівництві №12.01/26-1 від 12.01.2006 року, укладену між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , видане реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області 02.08.2013 року за індексним номером 7505479 на ім`я ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10.04.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., зареєстрований в реєстрі за №1063. У подальшому ОСОБА_3 зареєструвала право власності на спірну квартиру та уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , яку він 10.04.2014 року за відплатним нотаріально посвідченим договором купівлі - продажу придбав у відповідача. При укладенні договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 10.04.2014 року, покупець ОСОБА_2 був впевнений та мав для цього всі фактичні та законні підстави вважати, що сторони договору діють в межах своїх цивільних прав, дієздатності та власного волевиявлення. Будь-яких свідчень та фактичних даних щодо того, що предмет договору квартира АДРЕСА_1 має іншого власника або особу, яка має майнове право на цю квартиру, ОСОБА_2 на час укладення договору не мав та не міг мати. На виконання договору позивач сплатив відповідачу 516 683,00 грн. Вказані обставини стали підставою для набуття відповідачем майна у вигляді сплачених йому позивачем грошових коштів. Однак, у зв`язку із визнанням судом договору купівлі- продажу недійсним та реєстрацію права власності за третьою особою, позивач перестав бути власником квартири. Також зазначає, що приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Внаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування збитків - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 516 683 (п`ятсот шістнадцять тисяч шістсот вісімдесят три) гривні 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні збитки у розмірі 7 246 (сім тисяч двісті сорок шість) гривень 36 копійок та 3 % річних у розмірі 7 713 (сім тисяч сімсот тринадцять) гривень 58 копійок за період з 13 листопада 2019 року по 12 травня 2020 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 478 (чотири тисячі чотириста сімдесят вісім) гривень 10 копійок.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу. Встановлені обставини свідчать про те, що законні підстави набуття грошових коштів ОСОБА_1 сплачених ОСОБА_2 за спірну квартиру, згодом відпали. Системний аналіз норм ЦК України свідчить про те, що ОСОБА_2 має право на одержання від ОСОБА_1 грошових коштів, сплачених ним за придбання квартири, навіть за тієї умови, що договір купівлі - продажу, укладений безпосередньо між цими особами не був визнаний судом недійсним, враховуючи тлумачення статей 658 та 1212 ЦК України. Отже, оскільки ОСОБА_1 одержала від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 516 683,00 грн. за продаж квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що грошові кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, якою передбачено повернення безпідставно отриманого майна, в тому числі і у випадку, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала, тобто, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у сумі 516 683,00 грн., передані на виконання договору купівлі-продажу від 10.04.2014 року.

В частині вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції, здійснивши відповідний перерахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 7 246,36 грн. інфляційних втрат за період з 13.11.2019 року (моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсними договору та додаткової угоди) до 12.05. 2020 року. Стосовно розрахунку 3 % річних, то суд першої інстанції погодився з правильністю розрахунку позивача та періодом його стягнення з 13.11.2019 року по 12.05.2020 року в розмірі 7 713,58 грн. Визначений розмір інфляційних втрат та 3 % річних відповідачем не спростовано.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Надобко Т.Ю. просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що як зазначено у рішення суду першої інстанції, продаж квартири в чинено за 516 683,00 грн., проте, це не підтверджується доказами, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти у цьому розмірі. Як зазначав відповідач, фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150 000 грн. шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або переказ коштів на поточні рахунки (у тому числі, на депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті). Вказує, що належним документом, що підтверджує проведення банківських операцій або інший документ, що підтверджує оплату за договором купівлі-продажу. Посилається на те, що зазначення у п.3 договору купівлі-продажу про те, що продаж є дійсним наміром сторін, вчинено за 516 683,00 грн., які гроші покупець сплатив, а продавець отримав повністю ще до підписання цього договору, в порядку передбаченому чинним законодавством України, є ціною договору, як цього вимагає сама форма договору та законодавство, а оплата за договором здійснюється в порядку, передбаченому законодавством. Вважає, що порушення процесуальних норм щодо допустимості та достовірності доказів призвело до того, що судом встановлену ту обставину, що позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 516 683,00 грн. лише на підставі зазначення цієї суми у договорі, який на час розгляду справи визнано недійсним, тому розмір позовних вимог позивачем не доведений. Також вказує на те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту, що не враховано судом, а суд прийшов до суперечливого висновку в частині застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України. Вважає, що у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вчиняючи реєстраційні дії, особами, на яких покладено обов`язок вчинення реєстраційних дій, перевірялися права третіх осіб на спірну квартиру, проте, жодних обмежень не існувало. Таким чином, до пред`явлення позову ОСОБА_3 відповідачу не було відомо і не могло бути відомо про майнові права третіх осіб, що не враховано судом. Суд не врахував та не дав оцінки тому, що винною стороною є ТОВ «Оргтехбуд», оскільки саме недобросовісність його дій у подальшому вплинула на виникнення спірних правовідносин

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12.11.2021 року витребувана дана цивільна справа з Дзержинського районного суду м. Харкова (т.1 а.с. 194).

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 24.12.2021 року у даній справі відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Надобко Т.Ю. та справа призначена до апеляційного розгляду на 16.02.2022 року о 15 год. 15 хв. (т.1 а.с. 224).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 07.06.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.2 а.с. 1).

Ухвалою судді Полтавського апеляційного суду Хіль Л.М. від 10.06.2022 року справа призначена до апеляційного розгляду на 07.07.2022 року об 11-00 год., з повідомленням учасників справи (т.2 а.с. 3-4).

З 11.05.2023 року дана цивільна справа перебуває у провадженні судді Полтавського апеляційного суду Дорош А.І. (т.2 а.с. 100).

Ухвалою судді Полтавського апеляційного суду Дорош А.І. від 16.05.2023 року справа призначена до апеляційного розгляду на 18.09.2023 року об 10-00 год., з повідомленням учасників справи (т.2 а.с. 101).

У судове засідання до апеляційного суду не з`явилися учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 19.07.2023 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на їх офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.2 а.с. 102-107). Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 10.04.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., реєстровий номер: 1063. Продаж квартири було вчинено за 516 683,00 грн. (т.1 а.с. 15-16).

Квартира АДРЕСА_1 належала відповідачу на праві власності на підставі укладеної додаткової угоди №1 від 20.12.2012 року до договору про дольову участь у будівництві №12.01/26-1 від 12.01.2006 року (т.1 а.с. 19).

Актом приймання - передачі №1 від 03.06.2013 року спірна квартира була передана відповідачу ОСОБА_1 , в подальшому право власності відповідача на квартиру було оформлено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02.08.2013 року, реєстраційний № 7505479 (т.1 а.с. 20).

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та відповідачем, відповідач (продавець) свідчить, що на момент підписання договору щодо квартири не існує будь-яких прав третіх осіб, у тому числі права власності та права користування нею, чи забороняють продавцю здійснити її вільний продаж.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.06.2019 року у справі №638/6137/17, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13.11.2019 року, позов ОСОБА_3 - задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду №1 від 20.12.2012 року до договору про дольову участь у будівництві №12.01/26-1 від 12.01.2006 року, укладену між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , видане реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області 02.08.2013 року за індексним номером 7505479 на ім`я ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10.04.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., зареєстрований в реєстрі за № 1063 (т.1 а.с. 21-23,24-28).

У подальшому ОСОБА_3 зареєструвала право власності на спірну квартиру та уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с. 29).

Позивач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , яку він 10.04.2014 року за відплатним нотаріально посвідченим договором купівлі - продажу придбав у відповідача. При укладенні договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 10.04.2014 року, покупець ОСОБА_2 був впевнений та мав для цього всі фактичні та законні підстави, що сторони договору діють в межах своїх цивільних прав, дієздатності та власного волевиявлення. Будь-яких свідчень та фактичних даних щодо того, що предмет договору квартира АДРЕСА_1 , має іншого власника або особу, яка має майнове право на цю квартиру, ОСОБА_2 на час укладення договору не мав та не міг мати.

Відповідно до пункту 3 договору купівлі - продажу квартири від 10.04.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , продаж, що є дійсним наміром сторони, вчинено за 516 683,00 грн., гроші покупець сплатив, а продавець отримав повністю ще до підписання цього договору, в порядку, передбаченому чинним законодавством України (т.1 а.с. 15-16).

Визнання на підставі рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.06.2019 року у справі № 638/6137/17, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13.11.2019 року, недійсною додаткової угоди №1 від 20.12.2012 року до договору про дольову участь у будівництві №12.01/26-1 від 12.01.2006 року, укладену між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_1 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , видане реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області 02.08.2013 року за індексним номером 7505479 на ім`я ОСОБА_1 , вказує на недійсність укладених в подальшому договорів про відчуження такої нерухомості відповідно до статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з наступного.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент йог набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Стосовно вимог про стягнення 3 % річних у розмірі 7 713,58 грн. та інфляційних збитків у розмірі 723 356,20 грн. суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до проведеного та доданого до позову розрахунку позивач просить стягнути на його користь інфляційні збитки у розмірі 723 356,20 грн. за період з 10.04.2014 року по 12.05.2020 року та 3 % річних у розмірі 7 713,58 грн. за період з 13.11.2019 року по 12.05.2020 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання».

Так, згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки факт недійсності додаткової угоди та договору був встановлений рішенням суду від 25.06.2019 року, залишеного без змін постановою суду апеляційної інстанції 13.11.2019 року, то позивач має право на отримання інфляційних втрат та 3 відсотків річних за користування чужими грошовими коштами після 13.11.2019 року, з дня набрання рішенням суду законної сили, згідно зі статтею 625 ЦК України.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості та індексу інфляції з моменту виникнення грошового зобов`язання, тобто після 13.11.2019 року згідно зі статтею 625 ЦК України.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.11.2019 року у справі №757/24126/17-ц (провадження № 61-8048 св 19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції не погодився зі стягненням інфляційних збитків у розмірі 723 356,20 грн. за період з 10 квітня 2014 року по 12 травня 2020 року.

Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17 липня 2012 року № 01-06/928/2012).

Розраховується за формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] х [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу. [Сукупний індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період.

Таким чином, розрахунок інфляційних втрат у період з 13.11.2019 року по 12.05.2020 року з урахуванням індексації на суму 516 683,00 грн. такий.

[Сукупний індекс інфляції] = 100,10% х 99,80% х 100,20% х 99,70% х 100,80% х 100,80% = 101,402% (за період Листопад 2019 року - Квітень 2020 року) [Інфляційні нарахування] = 516 683,00 грн. (сума боргу) х 101,402% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 516 683,00 грн. (сума боргу) = 7 246,36 грн.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 516 683,00 грн. - вартість виконаного за недійсним договором; 3 % річних у розмірі 7 713,58 грн. та інфляційних збитків у розмірі 723 356,20 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Як правильно встановив суд першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у сумі 516 683,00 грн, передані на виконання договору купівлі-продажу від 10.04.2014 року, оскільки рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.06.2019 року у справі №638/6137/17, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, визнана недійсною додаткова угода №1 від 20.12.2012 року до договору про дольову участь у будівництві №12.01/26-1 від 12.01.2006 року, укладена між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_1 , та свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , видане реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області 02.08.2013 року за індексним номером 7505479 на ім`я ОСОБА_1 , що вказує на недійсність укладених у подальшому договорів про відчуження такої нерухомості відповідно до статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику.

Також є правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 одержала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 516 683,00 грн. за продаж спірної квартири, то ці кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як передані на виконання договору купівлі-продажу від 10 квітня 2014 року.

Також є правильним висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за період з 13.11.2019 року по 12.05.2020 року з урахуванням індексації на суму 516 683,00 грн. у розмірі 7 246,36 грн. та 3 % річних у розмірі 7 713,58 грн. за період з 13.11.2019 року по 12.05.2020 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що продаж квартири в чинено за 516 683,00 грн., проте, це не підтверджується доказами, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти у цьому розмірі, то ці доводи відхиляються судом, оскільки згідно п. 3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , продаж, що є дійсним наміром сторін, вчинено за 516 683,00 грн., які гроші «покупець» сплатив, а «продавець» отримав повністю, ще до підписання цього договору, в порядку, передбаченому чинним законодавством України, тобто, цей пункт договору підтверджує те, що покупець до його підписання сплатив продавцю вартість квартири у розмірі 516 683,00 грн., а продавець повністю їх отримав. Оскільки після укладення цього договору між сторонами не виник спір щодо неотримання продавцем вказаних у договорі грошових коштів, є підстави вважати, що покупець ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 516 683,00 грн. сплатив продавцю ОСОБА_1 , а остання їх отримала і у подальшому претензій з цього приводу до покупця ОСОБА_2 не мала.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що, як встановлено судовими рішеннями від 25.06.2019 року та від 13.11.20019 року, «згідно затвердженого ухвалою господарського суду Харківської області від 25.06.2011 року плану санації, дефіцит оборотного капіталу підприємства планувалося компенсувати за рахунок квартир у 17-ти поверховому житловому будинку, розташованому у АДРЕСА_2 , дольщики яких не звернулися до господарського суду та розпорядника майна боржника із кредиторськими вимогами. В тому числі санацію підприємства планувалося провести за рахунок спірної квартири. В рамках цього плану 20.12.2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Оргтехбуд» було укладено додаткову угоду №1 до договору про дольову участь у будівництві №12.01/26-1 від 12.01.2006 року, згідно якого товариство зобов`язалося після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію передати у власність відповідача за актом приймання-передачі спірну квартиру, а відповідач натомість зобов`язалася сплатити на користь товариства суму грошових коштів у розмірі 370 200 гривень. Актом приймання-передачі №1 від 03.06.2013 року спірна квартира була передана відповідачу ОСОБА_1 , в подальшому право власності відповідача на квартиру було оформлено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02.08.2013 року, реєстраційний № НОМЕР_1 . 10.04.2014 року відповідач ОСОБА_1 продала спірну квартиру відповідачу ОСОБА_2 за 516 683 гривень, про що свідчить відповідний договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., реєстровий номер: 1063».

Доводи апеляційної скарги про те, що зазначення у п.3 договору купівлі-продажу про те, що продаж є дійсним наміром сторін, вчинено за 516 683,00 грн., які гроші покупець сплатив, а продавець отримав повністю ще до підписання цього договору, в порядку передбаченому чинним законодавством України, є ціною договору, як цього вимагає сама форма договору та законодавство, а оплата за договором здійснюється в порядку, передбаченому законодавством, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки пункт 3 договору з достовірність вказує на факт передачі/отримання грошових коштів у вказаному розмірі сторонами договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що порушення процесуальних норм щодо допустимості та достовірності доказів призвело до того, що судом встановлену ту обставину, що позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 516 683,00 грн. лише на підставі зазначення цієї суми у договорі, який на час розгляду справи визнано недійсним, тому розмір позовних вимог позивачем не доведений, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 не заявляла про порушення ОСОБА_2 її прав щодо неотримання від останнього грошових коштів за договором купівлі-продажу спірної квартири, при цьому, вона мала зобов`язання сплатити на користь Товариства суму грошових коштів у розмірі 370 200 грн. за умовами додаткової угоди №1 до договору про дольову участь у будівництві №12.01/26-1 від 12.01.2006 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що до пред`явлення позову ОСОБА_3 відповідачу не було відомо і не могло бути відомо про майнові права третіх осіб, що не враховано судом, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки, беручи на себе зобов`язання сплатити на користь Товариства суму грошових коштів у розмірі 370 200 грн. за умовами додаткової угоди №1 до договору про дольову участь у будівництві №12.01/26-1 від 12.01.2006 року, ОСОБА_1 не могла не знати про умови санації та з якою метою вона набуде право власності на спірну квартиру.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував та не дав оцінки тому, що винною стороною є ТОВ «Оргтехбуд», оскільки саме недобросовісність його дій у подальшому вплинула на виникнення спірних правовідносин, то ці доводи виходять за межі предмету позову, ТОВ «Оргтехбуд» не є учасником справи, вимоги до нього не пред`явлено.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Надобко Тетяни Юріївни - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош Г. Л. Карпушин О. Ю. Кузнєцова