Номер провадження: 22-ц/813/1365/23
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, виписання з квартири, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням Салтан Л.В. 19 травня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, виписання з квартири (а.с. 1-3).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що позивач мав у спільній власності частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка у 1995 році була приватизована на трьох співвласників: мати ОСОБА_4 , брата ОСОБА_3 та позивача у рівних долях (свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 13.06.1995 року), успадковану у 2005 році після смерті матері (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 від 06.06.2004 року), та частину квартири згідно рішення суду по справі №2-4543/2005р. 23.06.2005 року.

При успадкуванні квартири площа в натурі не виділялася, за усною домовленістю між братами всі належні послуги з утримання квартири оплачувались у повній мірі тією із сторін, яка користувалась нерухомістю, без права продажу.

30 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 1/2 квартири АДРЕСА_2 .

Позивач посилався на те, що він на той момент не в повній мірі усвідомлював подальші наслідки своїх дій. Крім того, про те що ОСОБА_1 подарував 1/2 частину вищезазначеної квартири, він не повідомив іншого співвласника квартири - брата ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , чим порушив юридичну і правову складову своїх дій, а також не підозрював про вигоду або користь з боку дружини.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 122-124).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 126-127).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір дарування було вчинено позивачем під впливом тяжких для нього обставин та на вкрай невигідних умовах, без визначення будь-яких прав як дарувальника, та законного власника спадщини. Укладенням договору дарування ОСОБА_1 позбавив себе єдиного житла, а тому його волевиявлення під час укладення цього договору не було вільним та не відповідало внутрішній волі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження того факту, що на час укладання договору дарування існували тяжкі обставини, які спонукали позивача укласти договір на вкрай невигідних для нього умовах.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , у 1995 році була приватизована на трьох співвласників: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_1 у рівних долях (свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 13.06.1995 року).

У 2004 році ОСОБА_4 померла, її спадкоємцями стали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.06.2005 року у справі №2-4543/2005р. були визначені долі у спільній сумісній власності на нерухоме майно та зазначено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві власності з часткою 1/2 кожному.

30.09.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 1/2 спірної квартири.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги наступним: при укладенні оскаржуваного договору позивач не повідомив іншого співвласника квартири - брата ОСОБА_3 , чим порушив юридичну і правову складову своїх дій; позивач при укладенні зазначеного договору не в повній мірі усвідомлював подальші наслідки таких дій та був введений в оману дружиною ОСОБА_2 .

Щодо порушення прав іншого співвласника при укладанні договору дарування нерухомого майна від 30.09.2010 року.

Відповідно до статті 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Аналізуючи поняття права спільної часткової власності, йдеться про виокремлення та належність співвласнику лише частки у праві власності, а не частки в майні. Тому співвласнику належить не конкретно визначена частина майна (певна кімната), а лише визначена арифметично (у простих дробах) частина у праві власності на це майно, яким має право розпоряджатися співвласник, зокрема шляхом дарування цієї частини і без виділу в натурі частки.

Таким чином, для укладення саме договору дарування згода іншого співвласника не є необхідною, і її відсутність не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

ОСОБА_5 можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 відповідно до положень статті 361 ЦК України самостійно розпорядився своєю часткою, уклавши відповідний договір дарування.

Таким чином, оспорюваний договір укладено в письмовій формі, нотаріально посвідчено, його зміст не суперечить законодавству і він не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що оспорюваний договір дарування нібито порушує права його брата ОСОБА_3 , співвласника квартири, то колегія суддів зазначає, що позивач не є законним представником свого брата, ОСОБА_3 є повнолітньою дієздатною особою, а тому самостійно розпоряджається своїми правами.

Той факт, що ОСОБА_3 не оскаржував укладений 30.09.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування 1/2 частини спірної квартири свідчить про те, що останній не вважає, що зазначеним правочином порушено його права.

Щодо не усвідомлення ОСОБА_1 наслідків укладання договору дарування та введення його в оману.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Виходячи з положень Цивільного кодексу України, у правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним.

Вимоги про визнання правочину недійсним з зазначених вище підстав можуть бути задоволені лише у випадках, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину заст. 230 ЦК України.

Із оспорюваного договору дарування вбачається, що ОСОБА_1 підтверджує ознайомлення з вимогами чинного цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину).

Таким чином, під час укладення спірного договору сторони узгодили основні умови, зокрема і природу договору дарування та його наслідки.

Підписавши оспорюваний договір, ОСОБА_1 затвердив, що його умови повністю відповідають його волевиявленню, а також про розуміння та усвідомлення значення своїх дій.

Так, при нотаріальному посвідченні вказаного вище правочину позивач усвідомлював значення своїх дій і керував ними, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.

В пункті 3.1 договору дарування позивач стверджує, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину. Крім того, у тексті договору дарування ОСОБА_1 зазначив, що здійснив правочин без будь-яких погроз, без примусу та без насильства, як фізичного так і морального, розуміючи значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, виходячи зі свого волевиявлення.

Нотаріусом в договорі дарування зазначено, що дієздатність позивача перевірено.

Так, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

У даному випадку, у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. не виникло жодних сумнівів щодо усвідомлення позивачем правової природи укладеного правочину, у зв`язку із чим нотаріусом було проведено нотаріальну дію та посвідчено оскаржуваний договір дарування.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що будь-яких даних про те, що договір дарування був укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману відповідачем позивача, ОСОБА_1 не наведено та матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів враховує той факт, що протягом тривалого часу з дня укладення оспорюваного правочину - 10 років, ОСОБА_1 не оскаржував його, тобто визнавав договір дарування та його умови, а із даним позовом звернувся до суду вересні 2020 року і тільки після того, як у серпні 2020 року його дружина ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей (цивільна справа № 947/24058/20).

Враховуючи зазначене, колегія суддів доходить до висновку, що на обґрунтування позиції та доводів позивача ОСОБА_1 , жодних доказів останнім подано не було, а відповідно існування обставин, які зазначені у позові, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви.

Однак, висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов, застосувавши одночасно наслідки спливу позовної давності та з підстав недоведеності позовних вимог.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлена тривалістю у 3 роки.

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Тобто, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої палати ВС від 19.11.2019 року у справі №911/3677/17.

Таким чином, законом не передбачена можливість у суду відмовити у задоволенні позовних вимог одночасно за спливом позовної давності та за недоведеністю позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку єдиною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є їх недоведеність, що не було враховано судом першої інстанції, у зв`язку із чим мотивування судом оскаржуваного судового рішення є помилковим.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 травня 2021 року підлягає зміні, із викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 травня 2021 року змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 21 вересня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе