Номер провадження: 22-ц/813/632/23
Справа № 521/3935/19
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного не проживання за місцем реєстрації та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Тополевої Ю.В. 16 вересня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила встановити факт постійного не проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 з 29 березня 2002 року по 23 травня 2017 року, а саме по час смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 . Вказану квартиру ОСОБА_4 отримала у спадок після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 були його дружина мати позивача ОСОБА_4 та його син відповідач ОСОБА_2 , який вважається таким, що фактично прийняв спадщину після смерті батька, оскільки був зареєстрований на момент смерті за вказаною адресою. ОСОБА_1 зазначала, що відповідач ОСОБА_2 жодного дня не проживав за місцем своєї реєстрації, не вселявся у квартиру, не підтримував зв`язок із своїм батьком, ОСОБА_4 , позивачем та своїм рідним братом. Після смерті ОСОБА_3 брат відповідача звертався до правоохоронних органів з метою розшуку ОСОБА_2 , оскільки його місце проживання не було відомо. Відповідач не цікавився життям свого батька, коли той хворів, та коли той помер, не був присутнім на його похованні. Відповідач ОСОБА_2 особисто не подавав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , в зв`язку із чим позивач вважала, що відповідач не прийняв спадщину після свого батька, оскільки фактично не проживав разом із ним за місцем реєстрації. Спадкову масу після померлого ОСОБА_3 прийняла мати позивача ОСОБА_4 , яку вона успадкувала після смерті її чоловіка, але не оформила у зв`язку із тяжкою хворобою.

ОСОБА_2 у судовому засіданні суду першої інстанції заперечував проти задоволення позову, однак визнав факт свого не проживання за місцем реєстрації, посилаючись на неможливість проживання у невеликому житловому приміщенні разом із батьком та його дружиною. Просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на намір звернутися до нотаріуса по питанню отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на свою частку у спадщині.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у встановленні факту постійного не проживання за місцем реєстрації та постановити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що факт постійного непроживання ОСОБА_2 у спірному житлі визнаний самим відповідачем та підтверджений свідками по справі. Доказів, підтверджуючих намір вселитися у квартиру, відповідач суду не надав, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис № 5556 (а. с. 12).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складалась із квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 березня 2002 року (а. с. 106).

19 квітня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу № НОМЕР_1 (а. с. 14).

З довідки з місця проживання та склад сім`ї та реєстрацію № 915 від 25 квітня 2018 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , який проживав в квартирі без реєстрації, були зареєстровані його дружина ОСОБА_4 та син відповідач ОСОБА_2 (а. с. 15).

З довідки № 507/02-14 від 19 квітня 2018 року П`ятої одеської державної нотаріальної контори вбачається, що після смерті ОСОБА_3 була заведена спадкова справа № 250/2017, згідно якої наявні наступні спадкоємці після смерті спадкодавця: ОСОБА_4 дружина померлого, яка звернулася із заявою про прийняття спадщини у передбачений законом строк; ОСОБА_2 син померлого, який прийняв спадщину згідно п. 3 ст. 1268 ЦК України (а. с. 11).

Такі дії нотаріуса щодо включення до кола спадкоємців ОСОБА_2 відповідали вимогам п. 3.3 розділу 1 ч. ІІ Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29 січня 2009 року, у яких зазначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Не отримавши свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 (а. с. 7).

Спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 є її дочка позивач ОСОБА_1 , яка звернулася до П`ятої одеської державної нотаріальної контори 01 грудня 2018 року із заявою про прийняття спадщини (а. с. 98 об.).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно частини першої статті 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Як вбачається з матеріалів справи, державний нотаріус П`ятої одеської державної нотаріальної контори Ігнатенко М.М. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 після померлої матері позивача ОСОБА_4 , оскільки у останньої було відсутнє свідоцтво про право на спадщину на майно померлого ОСОБА_3 , чиїм спадкоємцем за законом, крім ОСОБА_4 , був син померлого відповідач ОСОБА_2 , який із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом до нотаріуса не звертався, але на час відкриття спадщини та на час розгляду справи судом був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 та вважається таким, що прийняв спадщину.

Крім того, ОСОБА_1 окремо заявлено позовні вимоги про встановлення факту того, що на час відкриття спадщини та тривалий час до цього, відповідач ОСОБА_2 постійно не проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 . Обґрунтовуючи підстави звернення з цими вимогами до суду, позивач посилався на наявність наступних доказів, які свідчать про відсутність відповідача за місцем реєстрації спірного майна протягом тривалого часу: Акт від 18 січня 2019 року, в якому зазначено, що в квартирі АДРЕСА_1 відповідач не проживає з 2002 року і навіть ніколи не вселявся, а також на показання свідків (а. с. 18).

Колегія суддів приймає до уваги надані позивачем докази щодо непроживання ОСОБА_2 за місцем відкриття спадщини, що було визнано і самим відповідачем у судовому засіданні суду першої інстанції, однак враховує пояснення ОСОБА_2 , у яких останній посилався на об`єктивну неможливість проживання в невеликому житловому приміщенні (однокімнатній квартирі) разом із батьком та його дружиною.

Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі за життя батька та за його згоди з 03 вересня 2003 року. При цьому ОСОБА_3 за життя, протягом тривалого часу - 14 років (до моменту своєї смерті), не заперечував та не оскаржував право користування ОСОБА_2 належною йому квартирою, що свідчить про волю спадкодавця на збереження належного йому майна саме на користь сина.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. При цьому у п. 23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки згідно ст. ст. 1268, 1269 ЦК України виникнення права на спадкування пов`язане зі вчиненням спадкоємцем певних юридичних дій, встановлення судом факту постійного не проживання спадкоємця із спадкодавцем законом не передбачено, у зв`язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягали.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 , в тому числі і на частку відповідача у спадковому майні, яку успадкував відповідач, як спадкоємець першої черги по закону ОСОБА_3 , з посиланням на те, що відповідач фактично не проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, то суд обґрунтовано вважав таку вимогу недоведеною та такою, що суперечить нормам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Як вже вказувалось вище, положеннями ч. 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець вважається таким, що постійно проживав із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний час до настання смерті спадкодавця він відбував з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв спадщину в силу положень наведеної правової норми.

При цьому частиною третьою статті 1268 ЦК України тривалість спільного проживання до смерті спадкодавця для прийняття спадщини законом не визначена.

Таким чином, у суду відсутні передбачені законом підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, оскільки на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований в квартирі, яка є предметом спадкування, у той же час доведення обставин не прийняття спадщини потенційним спадкодавцем, який має право на спадок в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, чинним законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не передбачено.

Одночасно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті її матері ОСОБА_4 , яка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 вчасно, однак, свідоцтва про право на спадщину за законом не отримала у зв`язку зі смертю.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що доказів, підтверджуючих намір вселитися у квартиру, ОСОБА_2 суду не надав, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Колегія суддів зазначає, що відсутність доказів, які б підтвердили намір у ОСОБА_2 вселитися у спірну квартиру, не може бути правовою підставою для позбавлення останнього передбаченого законом права на спадщину.

Крім того, колегія суддів враховує, що спадкодавець - батько відповідача ОСОБА_3 за життя не виявляв намір позбавити сина права на спадкування спірної нерухомості, зокрема, не звертався до суду із позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно, воля власника нерухомого майна ОСОБА_3 була направлена саме на спадкування ОСОБА_2 належної спадкодавцю квартири.

Безпідставними також є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки відповідач є таким, що автоматично прийняв спадщину, оскільки якщо особа проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то вона є такою, що прийняла спадщину. Тобто, звертатися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців для ОСОБА_2 не було обов`язковим.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Колегією суддів встановлено та підтверджується матеріалами справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 15 вересня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе