справа 756/3939/20 головуючий у суді І інстанції Жук М.В.
провадження № 22-ц/824/5829/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаряЩавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс», поданою представником - адвокатом Шеремет Марією Олегівною, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ТОВ «Мегаінвест Сервіс», приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_3. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого володіння.

У обґрунтування позову зазначав, що 04.11.2005 року ним укладено з АБ «АЖІО», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», кредитний договір № 77, за яким одержано кредит у розмірі 60 000 доларів США з остаточною датою його повернення згідно узгодженого графіку в строк до 03.11.2025 року. Одержані у кредит грошові кошти ним використанні для придбання квартири АДРЕСА_1 , яку в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ним передано банку в іпотеку за договором від 04.05.2005 року.

Потягом строку дії указаного кредитного договору ним своєчасно та у повному обсязі вносились грошові кошти на погашення строкової заборгованості.

У березні 2020 року він дізнався про те, що 21.02.2020 року на підставі протоколу електронного аукціону ТОВ «Національна електронна біржа» № UA-EA-2019-12-20-000011-b від 10.02.2020 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Мегаінвест Сервіс» укладено договір № GL3N015205 про відступлення права вимоги за кредитним договором № 77 від 04.11.2005 року, в якому зазначено розмір заборгованості позичальника у сумі 6 646 доларів США 25 центів з яких 6 621 доларів США 36 центів заборгованість за кредитом та 24 долари США 89 центів заборгованість за процентами, що за курсом НБУ становить 162 684 грн. 91 коп.

Крім того, 21.02.2020 року банком відступлено право вимоги за договором іпотеки ТОВ «Мегаінвест Сервіс», яке 26.02.2020 року звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири ОСОБА_2 , за якою було зареєстровано право власності на цю квартиру.

Оскільки відчуження належної йому на праві власності квартири відбулося з порушенням ЦК України в частині визначених вимог щодо договору купівлі-продажу, ст. 38 Закону України «Про іпотеку», ст. 55 Закону України «Про нотаріат», п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127, зокрема, він не мав простроченої заборгованості за кредитним договором, йому не надсилалась письмового повідомлення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру, продаж здійснено без його згоди як іпотекодавця за ціною, яка значно нижча за ринкову ціну цієї нерухомості, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 26.02.2020 року між ТОВ «Мегаінвест Сервіс» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_3, а також витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на його користь спірну квартиру.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2021 рокупозов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегвінвест Сервіс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого володіння - задоволено.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 лютого 2020 року року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» (місце знаходження: м. Київ, вул. В. Житомирська, 4, квартира 9, ), як іпотекодержателем за договором іпотеки № 2984 від 4 листопада 2005 року, та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 1504, визнано недійсним.

Витребувано з володіння ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» (місце знаходження: м. Київ, вул. В. Житомирська, 4, квартира 9, ) 5 675 грн. 40 коп. судового збору та 28 000 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу, а всього по 33 675 грн. 40 коп.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 5 675 грн. 40 коп. судового збору та 28 000 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу, а всього по 33 675 грн. 40 коп..

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс», через представника - адвоката Шеремет Марію Олегівну, подало апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення представника ТОВ «Мегаінвест Сервіс» Шеремет М.О. про те, що письмове повідомлення іпотекодавцю надсилалося ще ПАТ «Фідобанк». Звертає увагу, що ПАТ «Фідобанк» направляв 16 січня 2019 року на поштову адресу позивача «Повідомлення про усунення порушення основного зобов`язання та надання копій платіжних документів про сплату страхових внесків за кредитним договором № 77 від 04 листопада 2005 року та договору іпотеки від 04 листопада 2005 року, а позивачем її було отримано 22 січня 2019 року, у вимозі було чітко зазначено, що у разі не усунення порушень буде звернуто стягнення на предмет іпотеки у спосіб визначений ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Тому 30 денний термін з моменту повідомлення боржника про наміри реалізувати предмет іпотеки було витримано.

Також апелянт зазначає, що позивач не долучив жодної квитанції до матеріалів справи щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитним договором та жодним письмовим доказом не довів, що ним належним чином виконано інші умови кредитного та іпотечного договору.

Вважає, що судом першої інстанції помилково не взято до уваги, що згідно Договору про відступлення права вимоги від 04 лютого 2020 року всі права та обов`язки за кредитним договором №77 від 04 листопада 2005 року та договору іпотеки від 04 листопада 2005 року, перейшли від ПАТ «Фідобанк» до ТОВ «Мегаінвест Сервіс».

Окрім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду України, викладену в постанові від 13 листопада 2019 року у справі №755/21646/15-ц щодо того, що відсутність повідомлення не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Вказує, що в даному випадку суд першої інстанції з власної ініціативи збирав докази для позивача, витребовуючи матеріали нотаріальної справи у Департаменті з питань реєстрації виконавчого органу КМДА.

У апеляційній скарзі апелянт також вказував про те, що 10 вересня 2021 року апелянт вимушений був самостійно, як сторона правочину, звернутися до Київського державного нотаріального архіву та отримати копії повідомлення про усунення порушення основного зобов`язання з доказами його направлення боржнику - позивачу. Пояснює, що ПАТ «ФІДОБАНК» направляв 16 січня 2019 року на поштову адресу позивача «Повідомлення про усунення порушення основного зобов`язання та надання копій платіжних документів про сплату страхових внесків (страхування нерухомого майна та страхування життя) за «Кредитним договором №77 від 04 листопада 2005 року та «Договору іпотеки» від 04 листопада 2005 року, а позивачем її було отримано 22 січня 2019 року, у вимозі було чітко зазначено, що у разі не усунення порушень буде звернуто стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений ст.. 38 Закону України «Про іпотеку», таким чином тридцяти денний термін з моменту повідомлення боржника (позивача) про наміри реалізувати предмет іпотеки було витримано. Апелянт зазначає, що вказані докази не долучалися апелянтом у суді першої інстанції, оскільки у апелянта такі докази були взагалі відсутні, так як перебувають у матеріалах нотаріальної справи.

При цьому апелянт посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, а також від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 та постанову Верховного Суду України від 13 листопада 2019 року у справі №755/21646/15.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

18 листопада 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Діхтяренко Ольги Миколаївни на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив апеляційну скаргу ТОВ «Мегаінвест Сервіс» залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2021 року - без змін.

При цьому зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ТОВ «Мегаінвест Сервіс» не було надано повідомлення або іншої вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 38 ЗУ «про іпотеку», а також не надано доказів відправлення та отримання такого повідомлення ОСОБА_1 .

Крім того, ТОВ «Мегаінвест Сервіс» не надано доказів, що відповідно до трекінгу №187, який зазначено в Договору купівлі - продажу квартири 26 лютого 2020 року, було відправлено повідомлення ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» та не надано доказів, що таке відправлення взагалі існує.

Посилається на те, що повідомлення від 16 січня 2019 року про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договором № 77 від 04 листопада 2005 року та докази його відправлення та отримання ОСОБА_1 , подані ТОВ «Мегаінвест Сервіс» разом з апеляційною скаргою в порушення ч.3 ст. 367 ЦПК України. Разом з тим, звертає увагу суду на те, що дане повідомлення не перенесене на офіційний бланк ПУАТ «Фідобанк», не має вихідного номеру, підписано невідомою особою, відсутня печатка, місце знаходження ПУАТ «Фідобанк» не відповідає адресі місцезнаходження, зазначеної в цьому повідомленні, що ставить під сумнів дійсність цього повідомлення. Також зазначає, що на повідомленні про вручення цього листа міститься підпис не ОСОБА_1 , а іншої особи, адреса зворотнього повідомлення теж зазначена невірно.

Позивач наголошує, ТОВ «Мегаінвест Сервіс» не зазначено, яким саме пунктом Кредитного договору передбачено відповідальність позичальника за ненадання документів про сплату страхових внесків. Окрім того, Кредитним договором та Договором іпотеки не передбачена відповідальність позичальника за ненадання ним документів про сплату страхових внесків та відсутність їх в матеріалах кредитної справи.

Щодо доводу апелянта про те, що суд першої інстанції з власної ініціативи збирав докази, позивач зазначає, що документи були витребувані судом на підставі клопотання представника ОСОБА_1 . При цьому зазначає, що матеріали нотаріальної справи були витребувані у нотаріуса ОСОБА_3 в той період, коли нотаріус здійснював свою діяльність. Пояснює, що в період припинення нотаріусом ОСОБА_3 своєї діяльності та передання нотаріальної справи до архіву суд першої інстанції розглядав справу по суті, клопотань про витребування доказів та клопотань про неможливість подання таких доказів від ТОВ «Мегаінвест Сервіс» не надходило. На думку позивача, є дивним факт відсутності у ТОВ «Мегаінвест Сервіс» документів, які вони подавали для посвідчення договору купівлі-продажу предмета іпотеки.

03 грудня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення позивача та заява про відшкодування витрат на правову допомогу.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс», подану представником - адвокатом Шеремет Марією Олегівною, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого володіння залишено без задоволення, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2021 року залишено без змін (Т.2., а.с.111 - 127).

09 лютого 2022 року представник ОСОБА_4 - адвокат Діхтяренко Ольга Миколаївна подала заяву про ухвалення додаткового судового рішення (Т. 2, а.с. 131) .

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2022 року заяву адвоката Діхтяренко Ольги Миколаївни задоволено частково (Т.2, а.с 181-189) .

Не погодившись з постановою Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року, ОСОБА_2 , через представника - адвоката Шеремет Марію Олегівну 08 червня 2022 року подала касаційну скаргу до Верховного Суду.

Не погодившись з додатковою постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2022 року, товариство з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» через представника - адвоката Шеремет Марію Олегівну подало касаційну скаргу 17 червня 2022 року засобами поштового зв`язку.

Постановою Верховного Суду від 18 січня 2023 року касаційні скарги ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» задоволено частково - постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 24 травня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Т. 3, а.с 127-136).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 січня 2023 року дану справу було призначено головуючому судді Савченку С.І., судді, які входять до складу колегії: Ігнатченко Н.В., Мережко М.В (Т.3, а.с. 135).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2023 року справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс», поданою представником - адвокатом Шеремет Марією Олегівною, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого володіння прийнято до провадження (Т. 3, а.с.136-137).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2023 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (т.3, а.с. 140.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду № 644/06.1-01/23 від 12 травня 2023 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи (Т.3, а.с. 197).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2023 року дану справу було призначено головуючому судді - Березовенко Р.В., судді, входять до складу колегії: Мостова Г.І., Лапчевська О.Ф. (Т.32, а.с. 198).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року справу прийнято до провадження судді Березовенко Р.В. та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10 липня 2023 року о 12 год. 00 хв. в приміщенні Київського апеляційного суду (м. Київ, вул. Солом`янська, буд. 2-а) з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представники апелянта адвокат Шеремет М.О. та Мацкевич Д.А. просили апеляційну скаргу задовольнити на підставі наведених у ній доводів.

Представник позивача адвокат Дегтяренко О.М. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Шеремет М.О. просив апеляційну скаргу задовольнити.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.11.2005 року ОСОБА_1 придбано за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 24), що також підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (а.с. 25).

04.11.2005 року між АБ «АЖІО» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 77, за умовами якого банком надано кредит ОСОБА_1 у розмірі 60 000 доларів США для придбання трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 зі строком остаточного повернення до 03.11.2025 року з нарахуванням відсотків за користування кредитом за узгодженою відсотковою ставкою LIBOR (а.с. 14-17).

Крім того, 04.11.2005 року між АБ «АЖІО» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно п. 1.2 якого в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавець передає іпотекодержателеві в іпотеку об`єкт нерухомого майна, а саме трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 78,70 кв.м, житловою площею 41,70 кв.м (а.с. 19-23).

Відповідно до п. 1.3 договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки у 454 500 грн., що по курсу НБУ станом на 04.11.2005 року становить 90 000 доларів США; оцінка предмета іпотеки визначена за згодою сторін з урахуванням ринкових цін та обсягу можливих витрат, пов`язаних з його реалізацією (або оцінкою незалежного експерта - за вибором іпотекодержателя).

Пунктом 2.2 договору іпотеки визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем своїх зобов`язань по кредитному договору, іпотекодержатель має право звернути стягнення та задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи відсотки, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, необхідні витрати на утримання предмету іпотеки, витрати на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, а також компенсувати всі інші витрати, із вартості предмета іпотеки в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає у разі порушення іпотекодавцем будь-яких умов цього договору.

Іпотекодержатель набуває право дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки в період користування іпотекодавцем кредитом у тому разі, якщо іпотекодавець порушує умови кредитного договору та/або умови цього договору; іпотекодержатель має направити кошти, виручені від реалізації предмета іпотеки, на погашення простроченої заборгованості по кредиту та відсотках, на дострокове повернення всієї суми кредиту, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки (п. 2.3 договору іпотеки).

Відповідно до п. 2.4 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися іпотеко держателем, зокрема шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленого ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

За змістом п. 2.5 договору іпотеки сторони домовилися, що у разі прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом його продажу відповідно до ст. 38 Закону «Про іпотеку» - іпотекодавець передає договір купівлі-продажу, технічну та іншу документацію іпотекодержателю для оформлення договору купівлі-продажу предмета іпотеки із покупцем; документація передається на протязі 3-х робочих днів з моменту виникнення у іпотекодержателя права продажу предмета іпотеки.

21.02.2020 року між ПАТ «Фідобанк», який є правонаступником АБ «АЖІО», та ТОВ «Мегаінвест Сервіс» укладено договір № GL3N015205 про відступлення прав вимоги, за умовами якого банк відступає шляхом продажу новому кредитору ТОВ «Мегаінвест Сервіс» право вимоги банку до позичальників та поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору. Новий кредитор ТОВ «Мегаінвест Сервіс» в день укладення цього договору, але в будь-якому разі не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі плати за цим договором, набуває наступні права кредитора за основними договорами: права вимагати належного виконання боржником зобов`язань за основним договором щодо сплати боржником грошових коштів у сумах, вказаних у Додатку № 1 до цього договору та визначених на момент набуття новим кредитором права вимоги, включаючи права вимагати сплати нарахованих і не сплачених на момент набуття права вимоги процентів у розмірах, вказаних у додатку № 1 до цього договору, права вимагати сплати нарахованих і несплачених на момент набуття права вимоги штрафних санкцій, неустойок (штрафів, пені), право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань у випадках та на умовах, встановлених основними договорами. Розмір прав вимоги, які переходить до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього договору. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора відповідно до цього договору у обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. До нового кредитора ТОВ «Мегаінвест Сервіс» не переходить права на нарахування процентів за користування боржниками кредитними коштами та права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржника відповідно до умов основних договорів (п. 2.1. договору) (а.с. 27-32).

Як вбачається з Додатку № 1 до договору № GL3N015205 про відступлення прав вимоги від 21.02.2020 року до ТОВ «Мегаінвест Сервіс» перейшло право вимоги ПАТ «Фідобанк» за кредитним договором № 77 від 04.11.2005 року в розмірі заборгованості за кредитними коштами у сумі 6 621 долар США 36 центів та заборгованості за нарахованими процентами у сумі 24 долари США 89 центів, а всього 6 646 доларів США 25 центів, що в еквіваленті до національної валюти становить 162 684 грн. 91 коп. (а.с. 33).

Тобто, зміст укладеного ПАТ «Фідобанк» з ТОВ «Мегаінвест Сервіс» договору № GL3N015205 від 21.02.2020 року про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 77 від 04.11.2005 року свідчить про те, що ОСОБА_1 не мав простроченої заборгованості за кредитним договором № 77 від 04.11.2005 року.

За актом прийняття-передачі оригіналів документів від 21.02.2020 року ПАТ «Фідобанк» передано ТОВ «Мегаінвест Сервіс» всі наявні у банку документи кредитної справи № 77 (а.с 34).

Також, 21.02.2020 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Мегаінвест Сервіс» укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 04.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Макаровою О.П. за реєстровим № 50, за умовами якого первісний іпотекодержатель відступив, а новий іпотекодержатель прийняв всі права первісного іпотекодержателя за договором іпотеки від 04.11.2005 року, укладеним між банком та іпотекодавцем, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Мельником Р.П. за реєстровим № 2984 ( а.с. 36-39).

26.02.2020 року між ТОВ «Мегаінвест Сервіс», в особі директора Мацкевича Д.А., та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ТОВ «Мегаінвест Сервіс», діючи відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» продано, а ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.11.2005 року № 2981, а право продажу указаної квартири будь якій особі належить ТОВ «Мегаінвест Сервіс» на підставі договору іпотеки від 04.11.2005 року № 2984, договору відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21.02.2020 року № 50. Продавець не менше ніж за 30 днів до укладення цього договору письмово повідомив іпотекодавця, що підтверджується трекінгом № 187. За домовленістю сторін відчуження квартири за цим договором здійснюється за 182 696 грн. 00 коп., яка здійснюється шляхом безготівкового перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок продавця у строк до 01.01.2024 року (а.с. 195).

Крім того, 26.02.2020 року, на підставі заяви ОСОБА_2 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_3. прийнято рішення за № 51347476 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (а.с. 195).

Як вбачається із трекінгу відправлень «Укрпошти», сформованого 23.03.2020 року, дані про відправлення за № 187 на час запиту відсутні, оскільки не зареєстровані в системі (а.с. 46).

Задовольняючи позовну вимогу про визнання спірного договору купівлі-продажу квартири недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що на момент переходу 21.02.2020 року права вимоги за кредитним договором від ПАТ «Фідобанк» до ТОВ «Мегаінвест Сервіс» боржник за основним зобов`язанням ОСОБА_1 не мав простроченої заборгованості, однак вже через п`ять днів, всупереч вимогам закону та умовам договору іпотеки без направлення письмового повідомлення, ТОВ «Мегаінвест Сервіс» відчужило предмет іпотеки за спірним договором купівлі-продажу квартири від 26.02.2020 року ОСОБА_2 , яка перебуває у родинних відносинах з директором ТОВ «Мегаінвест Сервіс», з відстрочкою платежу до 2024 року, а тому ТОВ «Мегаінвест Сервіс» не набуло права звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання шляхом відчуження предмета іпотеки іншій особі.

Також суд першої інстанції вважав, що оскільки ОСОБА_2 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, укладеним з ТОВ «Мегаінвест Сервіс», яке не набуло права на продаж цього майна та здійснило його відчуження поза волею власника, який не був стороною правочину, що визнається судом недійсним, то указана квартира підлягає витребуванню у відповідачки на користь ОСОБА_1 .

Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку про документальне підтвердження витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з ТОВ «Мегаінвест Сервіс» та ОСОБА_2 на користь позивача по 28 000 грн. 00 коп. з кожного.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, на момент переходу 21 лютого 2020 року права вимоги за кредитним договором від ПАТ «Фідобанк» до ТОВ «Мегаінвест Сервіс» боржник за основним зобов`язанням ОСОБА_1 не мав простроченої заборгованості, і ці обставини відповідачами не спростовані. Однак вже через п`ять днів після набуття права вимоги, всупереч вимогам закону та умовам договору іпотеки без направлення письмового повідомлення, ТОВ «Мегаінвест Сервіс» відчужило предмет іпотеки за спірним договором купівлі-продажу квартири від 26 лютого 2020 року ОСОБА_2 , яка перебуває у родинних відносинах з директором ТОВ «Мегаінвест Сервіс», з відстрочкою платежу до 2024 року.

Відтак суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про те, що ТОВ «Мегаінвест Сервіс» не набуло права звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання шляхом відчуження предмета іпотеки іншій особі, а тому вимога позову про визнання спірного договору купівлі-продажу квартири недійсним підлягає задоволенню.

Також суд першої інстанції вірно ураховував, що приватний нотаріус КМНО ОСОБА_3. посвідчуючи 26 лютого 2021 року спірний договір купівлі-продажу квартири, який містить посилання на те, що продавець ТОВ «Мегаінвест Сервіс» не менше ніж за 30 днів до укладення цього договору письмово повідомив іпотекодавця, що підтверджується трекінгом №187, не звернув увагу на те, що ТОВ «Мегаінвест Сервіс» набуло прав іпотекодержателя лише 21 лютого 2020 року, а саме по собі відстеження за трекінгом не свідчить про зміст поштового відправлення та його адресата.

На вимогу суду першої інстанції копії матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення спірного договору купівлі-продажу квартири приватний нотаріус КМНО ОСОБА_3. не надав, а матеріали електронної копії реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за № 000, надану Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, письмових повідомлень іпотекодавцю від ПАТ «Фідобанк» не містять.

Судом встановлено, що 26 лютого 2020 року на підставі заяви ОСОБА_2 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_3. прийнято рішення № 51347476 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (а.с. 195).

Окрім того, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст. 328, 387, 388, ЦК України,дійшов вірного висновку про достатність підстав для задоволення вимоги про витребування майна з чужого володіння, зважаючи на те, що ОСОБА_2 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, укладеним з ТОВ «Мегаінвест Сервіс», яке не набуло права на продаж цього майна та здійснило його відчуження поза волею власника, який не був стороною правочину, що визнається судом недійсним.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про недоведеністьпозивачем належним чином виконання умов кредитного та іпотечного договору, зважаючи на те, що договором № GL3N015205 про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги за кредитним договором № 77 від 04 листопада 2005 року та листом ПУ АТ «Фідобанк» № 02-1867 від 08 грудня 2020 року підтверджується відсутність у ОСОБА_1 простроченої заборгованості.

Окрім того, апеляційний суд, погоджуючись доводами позивача, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що на момент витребування документів 15 червня 2020 року нотаріус ОСОБА_3. здійснював свою нотаріальну діяльність, не бере до уваги та відхиляє довід апелянта про те, що судом першої інстанції витребувано від нотаріуса ОСОБА_3. матеріали нотаріальної справи в той час, коли він припинив свою діяльність.

Також апеляційним судом з матеріалів справи було встановлено, що документи від Департаменту з питань нотаріату та реєстрації виконавчого округу Київської міської державної адміністрації були витребувані судом першої інстанції відповідно до ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року на підставі клопотання представника ОСОБА_1 (а.с. 181-182), що спростовує доводи апелянта про збирання судом першої інстанції доказів з власної ініціативи.

Щодо доводів апелянта про належність та достатність повідомлення ПУАТ «Фідобанк» від 16 січня 2019 року про усунення порушення основного зобов`язання за Кредитним договором №77 від 04.11.2005 року, яке нібито направлялось ОСОБА_1 та яке він свідомо не виконав, колегія суддів зазначає про таке.

З матеріалів справи вбачається, що вказане повідомлення від 16 січня 2019 року про усунення порушення основного зобов`язання за Кредитним договором №77 від 04.11.2005 року та докази його відправлення та отримання ОСОБА_1 , подані ТОВ «Мегаінвест Сервіс» разом з апеляційною скаргою в порушення ч. 3 статті 367 ЦПК України (а.с. 255-256, т.1).

Так, відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18.

У апеляційній скарзі апелянт, обгрунтовуючи поважність неподання таких доказів до суду першої інстанції, вказував, що у апелянта такі докази були взагалі відсутні, оскільки перебували у матеріалах нотаріальної справи, а суд першої інстанції самостійно визначав та витребовував матеріали, які вважав за необхідне, не зважаючи на те, що тягар доказування покладається на позивача.

Колегія суддів визнає зазначені апелянтом причини неподання доказів до суду першої інстанції неповажними, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які заяви чи клопотання ТОВ «Мегаінвест Сервіс» про неможливість надання таких доказів та, відповідно, про витребування таких доказів судом першої інстанції.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що повідомлення від 16.01.2019 року, яке надано ТОВ «Мегаінвест Сервіс» до апеляційної скарги, не перенесене на офіційний бланк ПУАТ «Фідобанк», не має вихідного номеру, підписано невідомою особою, відсутня печатка, місце знаходження ПУАТ «Фідобанк» не відповідає адресі місцезнаходження, зазначеній в цьому повідомленні, що ставить під сумнів дійсність цього повідомлення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 05.11.2021 року звернувся до Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПУАТ «Фідобанк» Білої І.В. з листом про надання інформації щодо направлення ПУАТ «Фідобанк» на адресу ОСОБА_1 повідомлення від 16.01.2019 року, а також просив надати інформацію про справжність такого листа, його вихідний номер та прізвище уповноваженої особи, яка його підписала (а.с. 48-49, т.2).

Відповідно до листа-відповіді від 16.11.2021 року №03-1008, Уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПУАТ «Фідобанк» Білою І.В. повідомлено, що відповідно до проведеної перевірки пов`язаної з отриманням ОСОБА_1 повідомлення від 16.01.2019 року, в журналі вихідної кореспонденції ПУАТ «Фідобанк» за 2019 рік відсутня інформації про реєстрацію та направлення на ім`я ОСОБА_1 повідомлення вказаного змісту (а.с. 60-78-79, т.2).

Крім того, з поданого апелянтом до апеляційної скарги опису цінного листа про направлення повідомлення про усунення порушення від 16 січня 2019 року, на яке посилається апелянт як на додаток до рекомендованого повідомлення 187 про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 вбачається, що сам опис було оформлено поштовим відділенням 15 січня 2019 року, що підтверджується штемпелем укрпошти на ньому, тобто опис про відправлення було складено15 січня 2019 року, тобто на день раніше, ніж дата складання самого повідомлення від 16 січня 2019 року.

Отже, виходячи зі встановлених обставин щодо того, що в журналі вихідної кореспонденції ПУАТ «Фідобанк» за 2019 рік відсутня інформації про реєстрацію та направлення на ім`я ОСОБА_1 повідомлення вказаного змісту, а також те, що дата поштової документації щодо опису цінного листа та рекомендованого повідомлення про вручення не співпадають з датою такого повідомлення, на думку апеляційного суду вказані доказине мають виключного значення для правильного вирішення справи.

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 висловила правову позицію, згідно якої недотримання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

Метою повідомлення іпотекодержателеміпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

У іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.

У разі направлення іпотекодержателеміпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) необхідно виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Зазначене вище узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17.

Доводи скаржника про порушення позивачем умов кредитного та іпотечного договорів, а саме перепланування квартири, як підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки доказів перепланування квартири саме позивачем відповідно до приписів статей 77-80 ЦПК України суду не надано та крім того, висновок експерта наданий скаржником, складено експертом після продажу спірної квартири відповідачу ОСОБА_2 , а тому належним доказом позиції відповідачів у даній справі не являється.

Щодо посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, апеляційний суд зазначає, що у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 та від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16, міститься підхід, згідно з яким подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

А відтак, зважаючи на те, що правовідносини, що були предметом розгляду у справах, вказаних апелянтом, не є подібними до правовідносин в даній справі, такі правові висновки не можуть бути застосовані апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, а отже, апеляційним судом також відхиляються.

За таких обставин, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

При цьому, доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Доводів щодо висновків суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції апеляційна скарга не містить, а тому у цій частині колегія суддів не надає оцінку рішенню суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Окрім того, щодо розподілу судових витрат між сторонами за розгляд справи у суді апеляційної інстанції колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача.

2) у разі відмови в позові - на позивача.

Положення частини 1 та 2 статті 137 ЦПК України вказують, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Отже, ураховуючи, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, витрати позивача, пов`язані з правничою допомогою адвоката у суді апеляційної інстанції, підлягають стягненню з апелянта.

Так, у заяві про відшкодування витрат на правову допомогу представник позивача просила стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу на суму 26 200 грн 00 коп. Посилається на те, що представництво інтересів ОСОБА_1 у даній справі здійснює адвокат Діхтяренко О.М. на підставі Договору про надання правової допомоги від 18 березня 2020 року. Вартість гонорару адвоката за надання юридичних послуг, визначених в п. 1 додаткової угоди №2 до Договору про надання правової допомоги від 18 березня 2020 року становить 26 200 грн, яка сплачена позивачем у день складення цієї додаткової угоди.

Також у матеріалах справи містяться заперечення представника ТОВ «Мегаінвест Сервіс» - Шеремет Марії Олегівни щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Заперечення обґрунтовані не співмірністю із складністю справи та завищенням розміру заявленого стороною позивача до відшкодування гонорару.

Апеляційний суд, дослідивши зміст заяви представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу та матеріали справи, дійшов висновку про задоволення такої заяви у повному обсязі.

Так, у відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18 передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №8261216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.

Такий підхід прослідковується і в судових рішеннях Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 та Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, провадження № К/9901/13036/19, від 08 вересня 2020 року у справі № 640/10548/19, провадження № К/9901/33762/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, провадження № К/9901/22452/20.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).

Окрім того, апеляційний суд ураховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 911/3586/21, відповідно до якого «критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо».

Як вбачається з матеріалів справи, 18 березня 2020 року між адвокатом Діхтяренко О.М. та ОСОБА_1., укладено договір про надання правової допомоги б/н, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією витягу з нього. (а.с. 73-74, том 2).

У додатковій угоді № 2 від 12 листопада 2021 року до договору б/н від 18 березня 2020 року укладеного між ОСОБА_1 та Діхтяренко О.М. сторони погодили гонорар адвоката за підготовку відповідних документів та ОСОБА_6 у Київському апеляційному суді, що складає 26 200 грн (а.с. 75, том 2).

Згідно акту прийому - передачі наданих послуг від 09 лютого 2022 року за додатковою угодою № 2 від 12 листопада 2021 року, де більш деталізовано перелік, строки і вартість наданих послуг до Договору про надання правової допомоги №б/н від 18 березня 2020 року зазначено у п.2, що сторони підтверджують, що клієнтом оплачено адвокату гонорар за надання юридичних послуг, визначених в п.1 цього акту, в розмірі 26 200 грн. (а.с.148, том 2).

Відповідно до акту прийому - передачі наданих послуг від 09 лютого 2022 року за додатковою угодою № 2 від 12 листопада 2021 року до Договору про надання правової допомоги б/н від 18 березня 2020 року про роботу, адвокатом Діхтяренко О.М. надано такі послуги (а.с. 148, том 2):

- здійснено аналіз документів наданих клієнтом;

- проведено із клієнтом усні консультації;

- проведено план захисту інтересів клієнта;

- підготовлено відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Мегаінвест Сервіс» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2021 року;

- підготовлено письмові пояснення та інші процесуальні документи у справі №756/3939/20;

- прийнято участь у двох судових засіданнях Київського апеляційного суду у справі № 756/3939/20;

- отримано постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року у справі № 756/3939/20.

Колегія суддів вважає, що наведений у заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, детальний опис наданих адвокатом Діхтяренко О.М. послуг, та подані документи, відповідають критерію розумності та є необхідними витратами на професійну правничу допомогу у даній справі.

Реальність надання вищевказаних послуг підтверджується наявними у справі матеріалами. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, адвокатом Діхтяренко О.М. в інтересах позивача подано відзив на апеляційну скаргу обсягом 7 арк. з додатками (т.2, а.с.20-40), письмові пояснення на 4 арк. (т. 2, а.с.44-47) та на 7 арк. (т.2, а.с.92-98), взято участь у судовому засіданні 07 грудня 2021 року (т.2, а.с.84-85) та 25 січня 2022 року (т.2, а.с.109).

Отже, на думку апеляційного суду, вимоги заявника про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 26 200 грн є співмірними із заявленими позовними вимогами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс», подану представником - адвокатом Шеремет Марією Олегівною, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» (місце знаходження: м. Київ, вул. В. Житомирська, 4, квартира 9, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 26 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова