ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/821/1250/23Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року

м.Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Новікова О.М.,

секретар: Широкова Г.К.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ;

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

треті особи Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Черкаської міської ради, ОСОБА_5 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Черкаської міської ради, ОСОБА_5 про встановлення факту батьківства,

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , в якому просила встановити факт батьківства між донькою та померлим ОСОБА_6 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 2005 року перебувала у близьких стосунках з ОСОБА_6 , вони разом відпочивали, проводили час. У 2008 році позивачка завагітніла та ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку ОСОБА_2 . Оскільки у шлюбі з ОСОБА_6 позивачка не перебувала, відомості про батька у актовому записі про народження дитини записані відповідно до ст.135 СК України.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Відповідачами по справі є його донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 .

Від самого дня народження ОСОБА_2 ОСОБА_6 визнавав себе її батьком, бажав її народження, спілкувався із нею, вважав її своєю дитиною, піклувався про неї, забезпечував фінансово, приймав участь у її вихованні, разом святкували дні народження.

У 2011 році ОСОБА_6 запропонував, щоб хрещеним ОСОБА_2 був його син ОСОБА_3 . Коли донька ОСОБА_2 почала відвідувати школу, ОСОБА_6 відвідував школу як її батько.

Позивачка зазначила, що у 2018 році вона виїхала проживати до Республіки Кіпр. Весь час ОСОБА_6 допомагав позивачці та її доньці фінансово. Кошти надавав готівкою та передав для користування свою банківську карту АТ КБ «Приватбанк», яка по даний час перебуває у позивачки. Коли позивачка виїхала до Республіки Кіпр, пів року донька проживала з батьком ОСОБА_6 . З літа 2018 року дитина проживає у Республіці Кіпр. ОСОБА_6 приїздив до позивачки та її доньки. Крім того, ОСОБА_6 без позивачки, з донькою виїжджав на відпочинок до Туреччини, Словенії, Єгипету, Кіпру, а позивачка надавала для цього письмові дозволи.

У 2021 році донька гостювала у батька ОСОБА_6 та проживала у його будинку. ОСОБА_6 разом з донькою ОСОБА_2 повинні були прилетіти до позивачки на Кіпр 01.09.2021, але обоє захворіли на коронавірус. Донька після одужання поїхала до ОСОБА_7 , а згодом відповідачі повідомили про тяжку хворобу батька та позивачка з донькою приїхали до м. Черкаси.

Позивачка вказувала, що факт визнання ОСОБА_6 свого батьківства відносно доньки ОСОБА_2 підтверджується фотографіями та іншими доказами в матеріалах справи.

Встановлення батьківства необхідно для оформлення спадщини після смерті ОСОБА_6 , так як діти померлого є спадкоємцями першої черги.

Просила встановити факт, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2023 року позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Черкаської міської ради, ОСОБА_5 про встановлення факту батьківства, задоволено.

Встановлено факт, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець міста Дубно Рівненської області, є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внесено зміни до актового запису про народження № 666 від 24 червня 2009 року, вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що хоча позивачка та ОСОБА_6 не проживали та не вели спільного господарства, не мали прав та обов`язків, притаманних подружжю у період народження ОСОБА_2 , однак, з показів свідків та матеріалів справи вбачається систематичне спілкування між померлим ОСОБА_6 та матір`ю ОСОБА_2 як під час вагітності, так і після народження ОСОБА_8 , про що свідчить, зокрема, документ про хрещення від 16.02.2011, відповідно до якого, хрещеним батьком ОСОБА_2 є ОСОБА_3 (відповідач), що останнім особисто підтверджено в судовому засіданні.

Спільне виховання дитини, у даному випадку, проявлялось в тому, що ОСОБА_6 постійно спілкувався з дитиною та проявляв батьківську турботу щодо неї. У даному випадку має місце утримання ОСОБА_2 з боку ОСОБА_6 , оскільки ним систематично надавалася допомога в утриманні дитини, незалежно від розміру допомоги. Так, відповідно до листа АТ КБ «Приватбанк», на ухвалу суду від 02.03.2023 надана інформація про те, що картка клієнта ОСОБА_6 за період з 08.01.2020 по 20.09.2021 має багато витратних операцій, де вказана країна - Кіпр.

Матеріали справи містять нотаріальні заяви матері ОСОБА_1 про надання згоди на тимчасовий виїзд за кордон з червня по вересень 2021 року та з серпня по листопад 2021 року на відпочинок у супроводі ОСОБА_6 , та після цього забезпечення її повернення в Україну.

Факт періодичного проживання дитини ОСОБА_8 у будинку, в якому також фактично проживав ОСОБА_6 , про що також вказували свідки, підтверджено, зокрема, випискою з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_2 від 30.08.2021.

Суд першої інстанції, також взявши до уваги копії фотокарток, наявних в матеріалах справи, листування ОСОБА_8 за допомогою месенджерів та, врахувавши пояснення свідків, дійшов висновку, що стороною позивача доведено факт піклування та утримання померлим ОСОБА_6 . ОСОБА_8 , у тому числі, підтверджено те, що дівчинка періодично проживала у будинку ОСОБА_6 , останній сплачував за її навчання та фактично фінансував проживання за кордоном, що виходить за межі простого спілкування з дитиною внаслідок дружніх стосунків з її матір`ю. Зазначене свідчить саме про піклування про дитину, оскільки померлий вважав її своєю донькою, що узгоджується з доказами, які містяться в матеріалах справи.

Не погоджуючись з рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2023 року, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що в основу рішення, прийнятого судом першої інстанції, покладені виключно пояснення свідків, при цьому, суд не звернув уваги на відсутність доказів фактичного проживання позивачки з померлим на дату зачаття дитини, а також на дату народження ОСОБА_9 .

Систематичність спілкування не свідчить про визнання батьківства. Свідки, які надавали пояснення, вказували на спілкування між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , яке мало місце 13-14 років тому, однак жоден зі свідків не вказав про обставини участі ОСОБА_6 в житті ОСОБА_1 незадовго до його смерті. Відтак, такі свідчення мали характер пояснення обставин, які не доводять факт визнання ОСОБА_6 батьківства.

Скаржник також не погоджується з висновком суду щодо утримання ОСОБА_2 померлим ОСОБА_6 , оскільки судом не досліджено, чи дійсно кошти з картки ОСОБА_6 на ОСОБА_7 витрачались на утримання ОСОБА_8 , а не витрачалась особисто на позивачку. Матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_6 відкрив рахунок на ім`я ОСОБА_8 з наданням картки для забезпечення її потреб.

Скаржник зазначає, що в матеріалах справи відсутній висновок судової молекулярно-генетичної експертизи, відтак, не доведено біологічне батьківство померлого ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі також зазначено, що якби дитина дійсно була народжена від ОСОБА_6 , то матір, яка є позивачем у справі, намагалася б налагодити стосунки із батьком дитини, зверталася б до суду із заявою про встановлення батьківства при житті ОСОБА_6 , не існувало б шлюбу з іншим чоловіком, однак таких проявів поведінки не вбачається в діях позивачки, яка намагається довести батьківство ОСОБА_6

13 липня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 адвоката Хоміка С.Г. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що посилання скаржника на обов`язкове проведення судової молекулярно-генетичної експертизи є необґрунтованими, оскільки на підтвердження заявлених у справі позовних вимог, позивачка подала достатньо доказів, оцінка яких, у сукупності, дала суду підстави для висновку про визнання ОСОБА_6 батьком ОСОБА_2 . При цьому, за клопотанням саме позивача така експертиза судом призначалась, однак, провести молекулярно-генетичну експертизу виявилось неможливим. У зв`язку з чим, позивачем двічі заявлялось клопотання про проведення ексгумації та відповідно повторної експертизи, однак, відповідачка ОСОБА_4 була категорично проти цього, що стало підставою для відмови в задоволенні таких клопотань судом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача також звертає увагу на те, що допитані в суді першої інстанції свідки були знайомими саме ОСОБА_6 , а не позивачки, і відповідачі жодних доказів на спростування їх свідчень не надали.

Заслухавши доповідача, представників учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Із матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження дитини серія НОМЕР_1 , виданого 30.01.2018 (повторно), ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками дитини вказані: ОСОБА_10 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 6).

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька від 30 січня 2018 року відповідно до частини першої статті 135 СК України батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказаний ОСОБА_10 . Відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 СК України (т. 1 а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) 21.09.2021 (т. 1 а.с. 86).

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулася донька спадкодавця ОСОБА_4 , а також ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 81, 82).

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно з статтею 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно зі статтею 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження.

Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до частини першої статті 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства відповідно до частини першої статті 130 СК України є смерть того, батьківство кого встановлюється, або оголошення його померлим.

Та обставина, що питання визнання батьківства за рішенням суду відповідно до статей 128, 129 СК України не вирішувалось за життя такої особи, не є перешкодою для застосування статті 130 СК України.

Предметом доказування у справах про визнання батьківства або про встановлення факту батьківства є встановлення походження дитини від певної особи.

Аналіз норми статті 130 СК України свідчить, що законом не встановлено переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України (стаття 128 СК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, на підставі належної оцінки сукупності зібраних у справі доказів, зокрема показів свідків, письмових доказів, копій фотознімків, установив, що позивачем надано достатню кількість доказів, які свідчать про визнання ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя, батьківства щодо їх спільної доньки ОСОБА_2 .

ОСОБА_6 приймав активну участь у житті і вихованні ОСОБА_2 , проводили разом відпочинок, піклувався про дитину, надавав кошти для її утримання, що не спростовано під час розгляду справи.

Отже, правильними є висновки суду, за встановлених обставин, щодо доведеності позовної вимоги про встановлення факту батьківства ОСОБА_6 щодо ОСОБА_2 , оскільки за життя він визнавав дитину своєю дочкою.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно застосував наведені вище норми матеріального права, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про достатність поданих нею доказів та доведеність факту батьківства ОСОБА_6 стосовно ОСОБА_2 .

Посилання заявника на відсутність у матеріалах справи висновку судової молекулярно-генетичної експертизи є необґрунтованими, оскільки на підтвердження заявлених у цій справі позовних вимог позивач подала достатньо доказів, оцінка яких у сукупності дала суду першої інстанції підстави для висновку про визнання ОСОБА_6 за життя свого батьківства щодо ОСОБА_2 та встановлення відповідного факту батьківства.

Проте, заперечуючи факт батьківства ОСОБА_6 , на виконання засад диспозитивності цивільного процесу, відповідачі не спростували подані позивачем докази і встановлені на їх підставі обставини, правом на заявлення до суду клопотання про призначення відповідної експертизи, з метою спростування доводів позивача про факт батьківства, не скористались.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, а також дослідження нових відомостей, зокрема, факту реєстрації шлюбу позивачкою з іншим чоловіком після народження ОСОБА_8 , докази про що в матеріалах справи відсутні, судом першої інстанції не досліджувалися і вказаний факт жодним чином не впливає на вирішення даного спору.

Посилання скаржника на невирішення позивачкою питання встановлення факту батьківства за життя ОСОБА_6 є безпідставними, оскільки, вказане, як зазначалося вище, не є перешкодою для застосування статті 130 СК України.

Таким чином, беручи до уваги викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування скаржником не доведено та колегія суддів не вбачає.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Хомік С.Г., крім заперечень на апеляційну скаргу, просив стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в сумі 8250,00 грн.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Вказаний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 в справі № 922/1964/21.

Із матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Хомік С.Г., що підтверджується ордером серії СА № 1059516 від 11.07.2023, договором про надання правової допомоги від 10.07.2023.

Відповідно до договору про надання правової допомоги від 10.07.2023, адвокат бере на себе зобов`язання підготувати відзив на апеляційну скаргу та подати його до суду, і приймати участь в судових засіданнях Черкаського апеляційного суду при розгляді справи судом (п.п. 1.1). За правову допомогу, передбачену в п.п. 1.1. Договору замовник зобов`язується сплатити адвокату гонорар в розмірі 8250,00 грн (п.п. 3.1).

Сплата відповідачем коштів за надання правової допомоги адвоката підтверджується платіжною інструкцією № 0.0..1 від 11.07.2023.

Відтак, колегія суддів звертає увагу, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Враховуючи відсутність клопотань відповідачів про зменшення, заявлених представником позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 8250,00 грн підлягають до стягнення з відповідачів, тобто по 4125,00 грн з кожного.

Керуючись ст.ст. 268, 137, 141, 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Черкаської міської ради, ОСОБА_5 про встановлення факту батьківства, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції по 4125,00 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає касаційному оскарженню в порядку і строках, визначених ЦПК України.

Судді Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

О.М. Новіков