ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6075/23 Справа № 206/2135/23 Суддя у 1-й інстанції - Поштаренко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2023 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання провочину недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2023 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання провочину недійсним.

Ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, передано за підсудністю до Центрально-міського районного суду м. Кривий Ріг.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 17.05.2023 року у справі № 206/2135/23 скасувати, позовну заяву направити для розгляду по суті до Самарського районного суду м.Дніпропетровська.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2023 року від інших учасників справи до суду не надходили.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, подаючи до Самарського районного суду м.Дніпропетровська позовну заяву, позивач в обґрунтування доводів, щодо територіального визначення підсудності вказує, що справа підлягає розгляду в Самарському районному суді м.Дніпропетровська, оскільки місцем виконання умов договору відповідно до додатку до договору займу (розписки) від 08.09.2016 року є АДРЕСА_1 , кафе «Терми Придніпровськ». Окрім того, позивач посилається на ту обставину, що територіальна підсудність вже була встановлена у справі № 206/501/20, тому позивач користується відповідним правом, а саме подачі зазначеного позову до Самарського районного суду м.Дніпропетровська.

Як вбачається з додатку до договору займу (розписки) від 08.09.2016 року визначено, що місцем виконання умов договору займу (розписки) від 08.09.2016 року здійснювався 01.03.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , кафе «Терми Придніпровськ» та грошові кошти передавались за місцем надання розписки.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що позивачем до позовної заяви долучено лише розписку про отримання в борг грошових коштів, яка є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, проте позивачем вказаний договір до позовної заяви не долучено.

Відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України, встановлено, що позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Отже, правила цієї статті застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

При цьому, за загальним правилом, місце виконання зобов`язання є договірною умовою та узгоджується сторонами у договорі, та у даному випадку сторони можуть передбачити будь-яке місце виконання, яке буде зручне для сторін. Місце виконання договору, у випадку його визначення сторонами у договорі, є однією з умов договору, що зумовлює обов`язок виконання договору саме у погодженому сторонами місці. Проте, оскільки вказаного договору позивачем до позовної заяви не додано, а відтак додаток до договору займу (розписки) від 08.09.2016 року не можна вважати, таким, що підтверджує виконання умов договору.

Враховуючи викладене та те, що особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи повинна визначатись за загальними правилами підсудності.

При цьому слід зазначити, що місце укладання договору не є тотожним місцем виконання договору.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що позивач скориставшись своїм правом на пред`явлення позову, не дотримався правил визначення підсудності, передбачених ЦПК України.

За приписами ЦПК України юрисдикція справ визначається за предметними і суб`єктними ознаками та за територіальними ознаками. Виняток з цього правила становить виключна підсудність справ. Можливості визначення підсудності справи самими сторонами у договорі (договірної підсудності) названим Кодексом не передбачено.

Враховуючи, що положеннями ЦПК України не передбачено визначення договірної підсудності справ судам, зобов`язання з укладення договору позики не є такими, що можуть виконуватись лише в певному місці, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для передачі матеріалів позовної заяви з додатками за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до суду за місцем проживання відповідачів.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до належного за підсудністю суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з відповіді № 75510 від 16.05.2023 та під №75375 від 16.05.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру, яка сформована засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», місцем реєстрації відповідача - ОСОБА_2 та відповідача - ОСОБА_3 є м.Кривий Ріг, Дніпропетровської області, що не належить до територіальної підсудності Самарського районного суду м. Дніпропетровська.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: 1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передачу справи на розгляд іншому суду, вказана цивільна справа підсудна до розгляду у Центрально-міському районному суді м. Кривий Ріг, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права та підстави для її скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд за підсудністю до іншого суду, а також не свідчать про порушення судом норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування ухвали суду.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова