Справа № 172/22/23
Провадження № 2/172/2/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.09.2023 року Васильківський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді - Битяка І.Г.

за участю секретаря судового засідання - Глушко О.М.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Стельмаха І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Васильківка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування моральної шкоди, завданої руйнуванням майна, -

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимоги представник позивачки вказує, що 27.01.2015 року об 11:40 год. незаконні озброєні формування з боку м. Первомайська здійснили артилерійський обстріл з СРЗВ БМ-21 «Град» по м. Попасна Луганської області, внаслідок чого ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження і був зруйнований будинок її матері ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , в якому позивачка проживала зі своєю сім`єю на момент потрапляння снаряду. Під час обстрілу того ж дня, під завалами будинку загинула мати позивачки. Позивачка проживала у вказаному будинку з чотирирічного віку, тому зруйнування батьківського будинку стало для ОСОБА_2 непоправною моральною травмою, оскільки спогади про роки дитинства, які пройшли у цьому будинку, про живих батьків, назавжди залишаться в її серці. Після смерті матері, позивачка оформила спадщину на будинок, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.02.2016 року. Згідно з актом комісійного обстеження садиби по АДРЕСА_1 від 02.02.2015 року встановлено, що будинок повністю зруйнований. За фактом вчинення терористичного акту, внаслідок якого зруйнований житловий будинок і загинула людина, а інша отримала тяжкі поранення, слідчим відділом 3 управління (з дислокацією у м. Сєвєродонецьк Луганської області) ГУ СБУ в Донецькій та луганській областях проводиться досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002283 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України. Внаслідок невиконання державою Україна позитивних обов`язків на території, яка знаходилася у 2015 році під її юрисдикцією, в результаті артилерійського обстрілу відбулася повна руйнація житлового будинку як єдиного місця проживання позивачки, тому вона має право на отримання відшкодування моральної шкоди внаслідок вчинення терористичного акту. У зв`язку з прямим потраплянням снаряду в будинок позивачки, остання була змушена істотно змінити спосіб життя, самостійно шукати нове місце проживання, разом із сім`єю вимушена переїхати зі свого житла. Крім цього, позивачка, яка отримала поранення, докладала моральних і матеріальних зусиль для облаштування свого життя, самостійно намагалася відновити втрачене житло, яке будували її батько та матір, яка загинула під уламками будинку. Держава у цьому відновленні участі не брала, житло для переїзду чи евакуації не пропонувала, позивачка та її сім`я фактично були покинуті на самостійне виживання, що спричинило додаткові душевні страждання позивачці. Внаслідок не забезпечення Україною безпеки позивачки та збереження її житла, не забезпечення її житлом взамін пошкодженого, не запровадження механізму відшкодування шкоди особам, постраждалим під час конфлікту та проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, і не забезпечення проведення своєчасного ефективного розслідування, позивачка просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн.

Ухвалою від 08.02.2023 року провадження у справі відкрито і постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Представник позивачки ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача Стельмах І.В. позовні вимоги не визнав. Крім того, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказує, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем, оскільки жодним нормативно-правовим актом не визначено, що органом, який здійснює відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, є Кабінет Міністрів України. Указом Президента України від 14.04.2014 року розпочато анти терористичну операцію. Територія проведення АТО охоплює територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому КМУ переліку. У перелік зазначених населених пунктів включено м. Попасна Луганської області як населений пункт, що розташований на лінії розмежування. Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 року затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася АТО, серед яких м. Попасна Луганської області. Фіксація фактів пошкоджень або руйнування будівель та споруд, зумовлених збройною агресією російської федерації здійснюється відповідно до Порядку виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії російської федерації, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд, затвердженого постановою КМУ від 19.04.2022 року. З 20.02.2014 року тривають силові дії РФ, які є актами збройної агресії відповідно до статті 3 Резолюції 3314 Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1974 року. За період до початку повномасштабного вторгнення агресора на суверенну територію України, на окупованих територіях контрольованими, керованими і фінансованими спецслужбами РФ озброєними бандитськими формуваннями було проголошено створення «донецької народної республіки» та «луганської народної республіки», вчинене масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярними підрозділами збройних сил РФ. Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території АР Крим та м. Севастополя. 02.03.2022 року збройну агресію РФ проти України у своїй резолюції визнала Генеральна Асамблея ООН. Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей. 27.01.2015 року на території м. Попасна Луганської області під час проведення АТО та ведення бойових дій внаслідок артилерійського обстрілу було зруйновано будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у якому була смертельно травмована ОСОБА_3 . За фактом вчинення терористичного акту, який призвів до загибелі людини було відкрите кримінальне провадження, досудове розслідування у якому за даними ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях триває. Разом з цим, позивачка у позовній заяві не обґрунтувала, що Держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які б усунули ризик зруйнування будинку АДРЕСА_1 , що держава знала про можливість обстрілу м. Пропасна Луганської області з боку незаконних збройних формувань у зв`язку зі збройною агресією з боку РФ і могла вжити, але не вжила заходів з попередження такого обстрілу та усунення ризику для зруйнування будинку і загибелі матері позивачки. Також, представник відповідача зазначає, що внаслідок збройної агресії РФ, Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, які завдала держава-агресор, а саме: Порядок визначення шкоди та збитків , завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, затверджений постановою КМУ від 20.03.2022 року. Відповідно до ч.ч. 5, 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, зокрема, громадянам України, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію.

Також представники сторін скористалися своїм правом і надали суду відповідь на відзив і заперечення на відповідь на відзив.

Вислухавши представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочата антитерористична операція.

Територія проведення АТО охоплює територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку відповідно до вищевказаного Указу Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють повноваження та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування.

У перелік зазначених населених пунктів включено м. Попасна Луганської області, як населений пункт, що розташований на лінії розмежування.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася АТО. У перелік зазначених населених пунктів включено м. Попасна Луганської області.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 10.02.2016 року державним нотаріусом Попаснянської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 83.

Вказаний будинок позивачка отримала у спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Попасна Луганської області.

Згідно з актом від 02.02.2015 року було проведено комісійне обстеження садиби по АДРЕСА_1 на предмет встановлення фактів пошкодження у результаті бойових дій. В ході обстеження виявлене таке пошкодження: пряме попадання в будинок (повністю зруйнований).

Відповідно до висновку експертів № 62/19 від 18.03.2020 року за результатами проведення комісійної психологічної експертизи у ОСОБА_2 наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості та виникли внаслідок отримання ОСОБА_2 значних травм при потраплянні 27.01.2015 року у її будинок знаряддя системи «Град», внаслідок руйнування її будинку та загибелі її матері. ОСОБА_2 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_2 складає 1000000,00 грн. за категорією пошкодження здоров`я; 300000,00 грн. за категорією втрати близького родича; 200000,00 грн. за категорією втрати нематеріальної складової будинку підекспертної, який було зруйновано при потраплянні знаряддя системи «Град».

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, в інших випадках, встановлених законом (п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» № 638-IV від 20.03.2003 року передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

З огляду на зміст вказаних приписів Закону № 638-IV реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами. Більше того, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).

Отже, передбачене у статті 19 Закону № 638-IV право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачеві внаслідок руйнування майна під час терористичного акту у період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону № 638-IV до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із руйнуванням майна позивача у період проведення АТО (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункти 36, 69), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (пункти 7.5, 7.11)).

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Під час проведення військових операцій необхідно постійно дбати про безпеку цивільного населення, цивільних осіб та цивільних об`єктів. Слід ужити усіх практично можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб та пошкоджень цивільних об`єктів або принаймні звести такі випадки до мінімуму (норма 15 дослідження Міжнародного Комітету Червоного Хреста «Звичаєве міжнародне гуманітарне право», яке є збіркою практики держав у сфері міжнародного гуманітарного права з метою виявлення норм, що набули характеру звичаєвих і вперше опубліковане видавництвом Кембриджського університету у 2005 році).

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.

У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача відшкодування за «моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвів до руйнування майна. Стверджував, що така шкода «полягала у незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених знищенням власності внаслідок терористичного акту, а також незабезпеченням відповідачем права на мирне володіння та користування своєю власністю, гарантованого Конвенцією та Конституцією України. Проте, як було встановлено вище, помилково вважав, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок вказаної шкоди на підставі статті 19 Закону № 638-IV.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що згідно з Конвенцією держава-учасниця несе відповідальність лише за власні дії чи бездіяльність щодо виконання негативних і позитивних (матеріальних, процесуальних) обов`язків із гарантування конвенційних прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Якщо держава поширювала її юрисдикцію на відповідну територію, де сталося стверджуване порушення права, обставини (факти) невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації певного з наведених обов`язків для притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї треба чітко встановити.

Відсутність у законодавстві України приписів щодо відшкодування моральної шкоди, завданої особі у зв`язку із руйнуванням житла внаслідок терористичного акту, не перешкоджає такій особі доводити у суді, що стосовно права на майно у відповідній ситуації певний конвенційний обов`язок - негативний або позитивний (матеріальний, процесуальний) - держава не виконала чи виконала неналежно, та вимагати від неї відшкодування (компенсації) за це. Так, наприклад, особа може доводити, що держава порушила її негативний обов`язок тим, що неправомірно позбавила людину житла, чи порушила позитивний матеріальний обов`язок тим, що не розробила компенсаційні механізми за неправомірне втручання у право на житло, чи порушила позитивний процесуальний обов`язок тим, що не провела об`єктивне й ефективне розслідування незалежним органом факту неправомірного втручання у право на власність конкретної особи. Причому право на відшкодування за порушення державою позитивних обов`язків особа матиме впродовж усього часу їхнього невиконання чи неналежного виконання (відсутності компенсаційних механізмів, неналежного розслідування тощо).

Суд розуміє, що втрата позивачем житла внаслідок обстрілу населеного пункту з боку незаконних збройних формувань є жахливим випадком та, безперечно зумовлює сильні моральні, а подекуди і фізичні страждання у будь-якої людини, яка в єдиний момент утратила місце де проводила більшу частину свого життя, мала ночівлю, домашній затишок та відчуття захищеності від несприятливих умов довкілля, змушена заново організовувати свій побут з самого початку, докладаючи значних зусиль тощо.

Проте проблема цієї справи полягає не у тому, чи страждав морально позивач, не у тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці його страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис слід застосувати для присудження відповідного відшкодування. Ключова проблема справи - це те, чи має за відповідні моральні страждання позивача нести цивільну відповідальність саме Держава Україна. І якщо так, то за порушення нею якого саме обов`язку з гарантування права на мирне володіння майном така відповідальність має настати.

Позивач не стверджував, що руйнування житла було наслідком порушення Державою Україною її обов`язків. Отже, ця справа не стосується права на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок руйнування житла через посягання на вказане майно саме з боку відповідача.

Не можна стверджувати, що достатньою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення АТО (ООС), є завдання такої шкоди на території АТО (ООС) та внаслідок АТО (ООС). По-перше, жодних причинно-наслідкових зв`язків між проведенням силами Держави України АТО (ООС) та руйнуванням житла позивача суд не встановив. По-друге, на території проведення АТО (ООС) під час такої операції можуть мати місце порушення державою обов`язків з гарантування прав і свобод не тільки внаслідок АТО (ООС). Зрештою, порушувати права та свободи може не тільки держава, навіть на території, де вона проводить АТО (ООС).

Позивач стверджує, що вже з огляду на сам факт руйнування майна внаслідок терористичного акту Держава Україна зобов`язана відшкодувати моральну шкоду, яка полягає у стражданнях, спричинених цим випадком, незабезпеченням відповідачем права на мирне володіння та користування майном. Проте, як зазначено вище, згідно з положеннями Конвенції держава не несе відповідальності за кожне руйнування житла чи знищення іншого майна у межах її кордонів. Немає підстав вважати, що таку відповідальність на державу поклали й інші акти чинного законодавства України, зокрема на тимчасово окупованих територіях, щодо яких в України відсутня юрисдикція у сенсі Конвенції.

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIIIЗаяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року)(абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ(абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на мирне володіння майном, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини.

2 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти Росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що РФ має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймаштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року).

Встановлено, що територія, на якій знаходилось житло позивача, на той час була територією, що розташована на лінії розмежування. Держава Україна не контролювала цю частину її території настільки, щоби запобігти руйнуванню майна позивача не зважаючи на вжиття усіх можливих заходів.

Позивач у поданих до суду документах не вказувала і не доводила, що відповідачеві було чи мало бути відомо про загрози для його майна, зокрема про факт артилерійського обстрілу м. Попасна Луганської області.

Позивач не обґрунтовувала, що Держава Україна до того моменту, як було зруйноване житло, могла вжити, але не вжила заходи, які би усунули ризик для її майна від артилерійського обстрілу з боку незаконних збройних формувань, розташованих на непідконтрольній уряду України території.

Також позивач не доводила, що Держава Україна знала про можливість обстрілу незаконними збройними формуваннями м. Попасна Луганської області і могла вжити, але не вжила заходи з попередження такого обстрілу, тобто з усунення ризику для майна позивача.

Отже, позивач не обґрунтувала порушення Державою Україною її позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на мирне володіння своїм майном.

Як самого лише факту руйнування майна у періоди проведення державою АТО, Операції об`єднаних сил, так і загальновідомих фактів про бойові дії, вибухи й обстріли (зокрема з боку незаконних збройних формувань), через які у зазначені періоди було зруйновано житло цивільного населення, недостатньо для того, аби покласти на Державу Україну відповідальність за смерть цих людей.

Держава відповідає за власні дії чи бездіяльність щодо гарантування права на мирне володіння своїм майном та запобігання нелегітимному позбавленню власності за статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Проте порушення відповідних гарантій позивач має обґрунтувати.

Підтвердженням такого порушення не може слугувати висновок психологічного експертного дослідження, бо суб`єкт правопорушення й об`єктивна сторона останнього встановлюються на підставі фактичних даних, а не їхнього суб`єктивного сприйняття потерпілим.

Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення (невиконання чи неналежне виконання) яких конвенційних обов`язків (негативного чи певного позитивного) позивач вимагає від держави відшкодування моральної шкоди, чи мало місце таке порушення, у яких діях або бездіяльності держави воно виражене і, зрештою, який розмір відшкодування є обґрунтованим відповідно до цього порушення та з огляду на практику ЄСПЛ щодо подібних ситуацій.

Отже, враховуючи, що територія, на якій було знищене майно позивача, була на той час територією, що розташована на лінії розмежування, і позивач не довела належними та допустимими доказами, що відповідачеві було, чи мало бути відомо про загрози для її житла, зокрема про факт артилерійського обстрілу м. Попасна Луганської області, відповідач міг вжити, але не вжив заходи з попередження такого обстрілу, тобто з усунення ризику для майна та здоров`я позивача, тому у задоволенні позовних вимог позивача повинно бути відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 16, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування моральної шкоди, завданої руйнуванням майна.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Васильківський районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 25.09.2023 року.

Суддя І.Г. Битяк