Справа № 158/2377/23
Провадження № 2/0158/541/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2023 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Поліщук С.В.

при секретарі - Квач Н.А.,

за участю представника позивача - адвоката Булат Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - виконавчий комітет Луцької міської ради Волинської області про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до Ківерцівського районного суду Волинської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - виконавчий комітет Луцької міської ради Волинської області про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивує тим, що 04 жовтня 2016р. рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області між нею та відповідачем по справі ОСОБА_2 було розірвано шлюб.

Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем по справі. Батько дитини - відповідач по справі ОСОБА_2 в 2016 році переїхав на проживання в с. Велика Димерка, Броварського району Київської області і з цього часу дитини - ОСОБА_3 не відвідував та не спілкувався з сином, жодної участі у вихованні дитини не приймає та не цікавиться його фізичним, моральним та духовним розвитком, матеріального не допомагає, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.

Також зазначає, що в провадження Броварського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження відносно відповідача по справі ОСОБА_4 за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Свідоме та тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками відносно його дитини є підставою для позбавлення його батьківських прав.

За вищевказаних обставин, позивач по справі ОСОБА_1 просить суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 24.07.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 05.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача по справі ОСОБА_1 - адвокат Булат Ю.В. позовні вимоги підтримала в повному об`ємі з підстав викладених у позовній заяву, просила позов задовольнити. Щодо заочного розгляду справи не заперечила.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

В період розгляду даної цивільної справи заяв, клопотань та заперечень у порядку ст. 182 ЦПК України, сторонами подано до суду не було. Крім того, відзиву на позовну заяву відповідач до суду не подав.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, за згодою позивача та у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що сторони по даній цивільній справі перебували у шлюбі, який було зареєстровано 15.06.2013 року відділом ДРАЦС Ківерцівського РУЮ за актовим записом № 36, який в подальшому рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 04.10.2016р. було розірвано. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 8).

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 23.06.2015р. вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_2 є батьком неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

З копії довідки про склад сім`ї Департаменту ЦНАП Луцької міської ради №13055 від 06.07.2023р. вбачається, що позивач по справі ОСОБА_1 разом із своїм сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

З копії медичного висновку №25 КП «Ківерцівський центр первинної медичної допомоги Ківерцівської міської ради» від 17.03.2023р. та посвідчення серії НОМЕР_2 від 13.01.2022р. вбачається, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 має вроджені вади здоров`я, є дитиною - інвалідом (а.с. 11-12).

З довідки «Прилуцького ліцею №29 Луцької міської ради» Луцького району Волинської області №97 від 12.07.2023р. вбачається, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у 2-му класі КЗЗСО «Прилуцький ліцей №29 Луцької міської ради». Батько дитини - ОСОБА_2 контакту з навчальним закладом не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує (а.с. 13).

З витягу з системи судової влади України вбачається, що в провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження відносно відповідача по справі ОСОБА_4 за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України (а.с. 14).

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №497-1 від 31.08.2023 року та з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини, визнано за доцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 27-28).

Спірні правовідносини з приводу позбавлення батьківських прав, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 13 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

За ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей є підставою для позбавлення їх батьківських прав щодо дітей.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

За змістом роз`яснень, викладених у п. 15, 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01 листопада 2017 року у справі № 211/559/16-ц).

В ході розгляду даної цивільної справи було встановлено, що відповідач по справі - ОСОБА_2 матеріально дитину не забезпечує, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її навчанням, підготовкою до самостійного життя, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з дитиною; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.

Тобто, судом встановлено, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виховання своєї дитини і свідомо нехтує своїми обов`язками, перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу по справі ніхто не створює.

На думку суду, позивачем доведено обставини свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, а також ту обставину, що така поведінка відповідача ставить під реальну загрозу фізичний, психологічний, моральний, духовний тощо розвиток дитини.

За таких обставин зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як свідоме ухилення відповідача від виховання своєї дитини, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Варто також зазначити, що у відповідності до вимог ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 27, 81, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 7, 150, 164, 165 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - виконавчий комітет Луцької міської ради Волинської області про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивачем заочне рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , жителька АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

представник позивача Булат Юлія Василівна, діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги №524/168-л-23 від 03.07.2023р.;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель АДРЕСА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Ківерцівської міської ради Волинської області, юридична адреса: м. Ківерці, вул. Шевченка, 14, Луцького району Волинської області, .

Повний текст судового рішення складено 19 вересня 2023 року.

Суддя Ківерцівського районного суду Поліщук С.В.