провадження № 22-ц/824/9732/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний Будинок» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 березня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний Будинок» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ТОВ «Інвестиційний будинок» звернулося до суду з позовом та просило усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Інвестиційний будинок» є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом виданим приватним нотаріусом КМНО Журавською М.А., №145. Право власності на житло позивач отримав на підставі акту про проведені електронні торги від 07 лютого 2022 року внаслідок купівлі цієї квартири на відкритому аукціоні. Раніше квартира належала ОСОБА_2 . У вказаній квартирі жодна особа зареєстрованою не значиться. Представники позивача неодноразово приходили до квартири для здійснення перевірки показників і стану лічильників електро-, водопостачання та для визначення обсягу будівельних робіт по ремонту помешкання. 22 вересня 2022 року позивачу стало відомо, що у квартирі незаконного проживає відповідач, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та є чоловіком колишньої власниці квартири. Позивач є одноосібним власником квартири, а відповідач зареєстрований за іншою адресою та має для проживання інше житло. Між сторонами у справі відсутні будь-які усні або письмові домовленості щодо порядку законного користування квартирою відповідачем. Незаконне проживання відповідача створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою, який як власник має право вимагати усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідач добровільно виселятись з квартири відмовляється, хоча не є власником квартири та не є членом сім`ї власника. З метою усунення перешкод у здійсненні свого права користування та розпорядження квартирою, позивач просить виселити відповідача з зазначеної квартири. Відповідач не є членом сім`ї позивача, спільним побутом з ним не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Факт проживання відповідача в квартирі після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що перешкоди чиняться, оскільки це унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд. Порушення прав та законних інтересів позивача полягає в тому, що факт проживання відповідача в квартирі обмежує позивача у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, що перебуває у його приватній власності.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 березня 2023 року у задоволенні позову ТОВ «Інвестиційний будинок» відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Інвестиційний будинок» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує на те, що 22 вересня 2022 року стало відомо, що в належній йому квартирі АДРЕСА_1 , незаконно проживає ОСОБА_1 , який є чоловіком колишньої власниці квартири. Зазначене позивачу стало відомо особисто від ОСОБА_1 , який в цей час знаходився в квартирі та відмовився в добровільному порядку виселитися з квартири. Після цієї зустрічі, ОСОБА_1 уклав договір з Управлінням поліції охорони в місті Києві на охорону квартири та встановив цілодобову систему сигналізації охорони квартири. Надалі ОСОБА_1 відмовлявся відчиняти двері квартири та спілкуватися з представниками позивача. В подальшому, у телефонних розмовах між представниками позивача та ОСОБА_1 , останній категорично заявляв, що його виселення з квартири можливе лише за рішенням суду. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, які спростовують твердження позивача. Суперечливим є висновки суду, що доказом не проживання відповідача в квартирі, є факт повернення до суду матеріалів позовної заяви та ухвали суду. Постійні умисні дії відповідача, щодо не отримання поштової кореспонденції за місцем його реєстрації та місцем проживання адресованої судом або позивачем, направлені на затягування часу його примусового виселення з квартири, в якій він проживає більше одного року без законних підстав. Таким чином, суд упереджено сприйняв позицію позивача і надав можливість відповідачеві уникнути відповідальності за порушення прав позивача лише через факт не отримання ним поштової кореспонденції з суду. Додатковим доказом того, що відповідачем ігнорується отримання поштової кореспонденції є не отримання ним письмової вимоги позивача про виселення 10 квітня 2023 року з квартири та звільнення квартири від речей та сплату боргів за отримані комунальні послуги, яку було направлено 23 березня 2023 року за місцем реєстрації та місцем проживання відповідача. 10 квітня 2023 року представникам позивача двері квартири ніхто не відчинив, про що було складено відповідний акт. Заборгованість за комунальні послуги по зазначеній квартирі постійно зростає, та за березень місяць 2023 року складає 27 265 грн. 19 коп., з урахуванням плати Управлінню поліції охорони в місті Києві - 283 грн.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва № НОМЕР_1 від 16 лютого 2022 року виданого приватний нотаріусом КМНО Журавською М.А., копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого 16 лютого 2022 року та копію акту про реалізацію предмета іпотеки від 07 лютого 2022 року у ВП НОМЕР_2 (а.с. 4-6).

За змістом наявної в матеріалах справи копії Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №81522830 від 30 червня 2022 року, станом на 30 червня 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані особи відсутні (а.с. 7).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення його прав власності на квартиру у зв`язку із проживанням у ній відповідача, оскільки відсутні докази факту проживання, відповідно судом не встановлено наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».

За змістом ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (ст. 109 ЖК України).

Стаття 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Інвестиційний будинок» вказує про те, що є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідач проживає у належній йому квартирі, чим чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні майном.

Разом з тим, на підтвердження факу проживання відповідача у квартирі позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу.

Як вбачається з матеріалів справи, в належній позивачу квартирі жодна особа не зареєстрована. Сам відповідач зареєстрований за іншою адресою, відмінній від адреси належної позивачу квартири.

Також, відповідач не отримує кореспонденції за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки направлені на його ім`я судові документи за вказаною адресою повернулись до суду «за закінченням терміну зберігання».

Такі обставини не дають підстав суду зробити висновок про те, що відповідач дійсно проживає у належній позивачу квартирі та чинить позивачу перешкоди у користуванні його власністю.

Отже, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження факту проживання відповідача у квартирі, хоча не був позбавлений такої можливості.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем не доведено порушення його прав власності на квартиру у зв`язку із проживанням у ній відповідача, оскільки відсутні докази факту проживання, відповідно судом не встановлено наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції по суті відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, доводами апеляційної скарги висновки суду не спростовані, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний Будинок» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 08 вересня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.