Справа № 583/4015/23
22 вересня 2023 року м. Охтирка
Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого судді Ільченко В.М.
за участі секретаря Верби Н.О.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в залі суду № 1 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
22.08.2023 відкрито провадження в даній справі. Позивачка свої вимоги мотивує тим, що в її приватній власності перебуває житлова квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані, але більше 8-ми років не проживають відповідачі, що доводяться їй синами, які виїхали за межі України, за комунальні послуги не сплачують, участі в утриманні житла не беруть, особистих речей в будинку не мають. Оскільки реєстрація відповідачів перешкоджає у реалізації права на володіння та користування квартирою, просить визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Судові витрати просить залишити без відшкодування.
В судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, наполягає на задоволенні вимог, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, про причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не надходило, правом на надання відзиву на позовну заяву не скористалися.
Приймаючи до уваги згоду позивачки, суд проводить заочний розгляд справи на підставі доказів, наявних у справі, відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України.
В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, проаналізував матеріали справи, дослідив письмові докази, дійшов такого висновку.
Спірні правовідносини підлягають врегулюванню відповідно до норм цивільного законодавства, що регулюють право власності та право користування чужим майном.
Установлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності від 17.01.1995, виданого згідно з рішенням виконкому від 27.10.1994 №435 (а.с. 7).
Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доводяться позивачці синами (а.с. 17, 20).
Згідно з відповідями відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради від 18.08.2023 №15-11/2848 та №15-11/2849, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24-25).
Відповідно до актів ПП «СІБ» від 07.08.2023 в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 та її сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , але фактично в даній квартирі ОСОБА_2 не проживає з 2015 року, а ОСОБА_3 з 2012 року (а.с. 14).
Частинами 1, 4 ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Враховуючи, що ОСОБА_2 не оспорено, що він понад один рік не проживає в зазначеній квартирі без поважних причин, не несе витрат на її утримання, наявні підстави для визнання останнього таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 .
Разом з цим, пред`являючи вимогу про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, позивачка залишила поза увагою той факт, що він нарівні з нею є співвласником вказаного житлового приміщення.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом в порядку ст.405 ЦК України з огляду на їх не проживання в квартирі понад один рік.
Ст. 405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї, та відмінними від власників житла, усунення порушення його прав шляхом визнання такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом, його власника/співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та виключається в силу наявних конституційних гарантій захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.
Отже, оскільки ОСОБА_3 є співвласником квартири, то визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , призведе до обмеження останнього у праві користування своєю власністю, що суперечить положенням ст.ст. 317, 319 ЦК України, які гарантують кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим у житловому приміщенні, яке належить особі на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у цьому житловому приміщенні.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.02.2018 у справі №647/1683/15-ц, згідно з яким та обставина, що відповідач був відсутній у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчить про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього або втрати права користування своєю власністю.
Обставина не проживання ОСОБА_3 в квартирі з 2012 року, підтверджена актом ПП «СІБ» від 07.08.2023, хоча й має місце, однак не є достатньою для позбавлення його права користування житлом, як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, суду не надано.
За таких обставин суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, має бути відмовлено.
На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР, ст.ст. 12, 13, 77-81, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його складення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області В.М. Ільченко