06.09.2023 Справа № 756/394/23
Справа №756/394/23
Провадження № 2/756/2014/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Тихої О.О.,

за участі секретаря судового засідання - Кренджеляк А.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

У С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13.11.2006 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 552-ф/06, відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 1 450 000,00 грн. з кінцевим терміном погашення - 12.11.2018.

10.09.2010 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № 552-ф/06 від 13.11.2006, відповідно до якого змінено кінцевий строк погашення до 12.11.2019.

У зв`язку з невиконанням відповідачами умов кредитного договору ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулось до Оболонського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 552-ф/06 від 13.11.2006.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.12.2012 позов ПАТ АБ «Укргазбанк» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 13.11.2006 р. у сумі 1157830,66 грн., заборгованість по процентам 352083,49 грн., заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та несвоєчасну сплату процентів у розмірі 16 431,24 грн., а також штраф за невиконання договору іпотеки щодо обов`язку страхування заставного майна - 122 000,00 грн. та судовий збір у сумі 3326,30 грн.

Як зазначає позивач, рішення суду відповідачем на даний час не виконано, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до ст.625 ЦК України.

Станом на 23.02.2022 розмір 3 % річних становить 209 683,79 грн. та сума інфляційних втрат - 580 331,12 грн., які позивач просить стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 30.01.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 11.05.2023 закрито підготовче провадження у цивільній справі, справу призначено до судового розгляду.

30.03.2023 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на введення на території України воєнного стану, який відповідно до Листа Торгово-промислової палати України є обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами), які згідно приписів ст. 617 ЦК України є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Крім того, просив застосувати строки позовної давності, оскільки, на його думку позовна заява подана позивачем до суду з порушенням трирічного строку позовної давності.

05.09.2023 представником ПАТ АБ «Укргазбанк» до суду направлено відповідь на відзив, у якому остання зазначила, що єдиним документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є сертифікат. Форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін, а сертифікат видається заінтересованому суб`єкту господарювання на підставі його звернення, при цьому, неможливість виконання договірних зобов`язань особа повинна підтверджувати документально в залежності від її дійсних обставин, що унеможливлює виконання на підставі вимог законодавства. Таким чином, форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний характер та сторона, яка посилається на їх дію, повинна це довести. Разом з тим, відповідач не надав жодних доказів того, що він не мав можливості виконувати свої зобов`язання у зв`язку з дією форс-мажорних обставин. Крім того, твердження відповідача щодо застосування позовної даності вважає хибними, оскільки останнім не враховано те, що пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Таким чином, ПАТ АБ «Укргазбанк» не було пропущено строк позовної давності.

Представник позивача надіслала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, у якому зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Літвінов О.В. надіслав до суду заяву про розгляд справи за йог відсутності та відсутності відповідача, в якій просив відмовити у задоволенні позову.

Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 13.11.2006 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 552-ф/06, відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 1 450 000,00 грн. з кінцевим терміном погашення 12.11.2018 року.

10.09.2010 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № 552-ф/06 від 13.11.2006, відповідно до якого змінено кінцевий строк погашення до 12.11.2019.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.12.2012 позов ПАТ АБ «Укргазбанк» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 13.11.2006 р. у сумі 1157830,66 грн., заборгованість по процентам 352083,49 грн., заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та несвоєчасну сплату процентів у розмірі 16 431,24 грн., а також штраф за невиконання договору іпотеки щодо обов`язку страхування заставного майна - 122 000,00 грн. та судовий збір у сумі 3326,30 грн.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів, стягнутих рішенням суду.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з правовою позицією Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.01.2020 р. у справі № 924/532/19 право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, Верховний Суд у постанові по справі №910/11249/17 від 07.02.2017 зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача кошти, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, а не проценти за користування кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

Враховуючи наведене, після ухвалення судом заочного рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором зобов`язання відповідача щодо сплати заборгованості не припинилося та триває до його фактичного виконання. Доказів погашення заборгованості відповідачами не надано. На час розгляду справи заочне рішення у справі № 2-2390/12 є чинним та таким, що набрало законної сили. При цьому суд зазначає, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що банк має право на отримання трьох процентів річних та інфляційних втрат, від простроченої суми, передбачених ст.625 ЦК України.

Щодо заяви представника позивача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Твердження про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості, є помилковим.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний закон набув чинності 02.04.2020 року.

Оскільки з 02.04.2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат з 02.04.2017 не пропущений, оскільки був продовжений вищевказаним Законом.

При цьому, суд враховує, що наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

Надаючи оцінку аргументам відповідача щодо причин невиконання умов договору, суд погоджується із тим, що таке невиконання могло бути наслідком поважних та навіть об`єктивних причин, як ведення бойових дій та військова агресія проти України з боку російської федерації. Суд також враховує, що такі обставини офіційно визнані форс-мажорними (непереборними обставинами), які сторони не могли передбачити.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності (постанова Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №904/3886/21).

Частиною 1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

У той же час, виданий сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 911/589/21; від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, від 25.11.2021 у справі №905/55/21).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Таким чином, форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін та неможливість виконання договірних зобов`язань особа повинна підтверджувати документально в залежності від її дійсних обставин, що унеможливлює виконання на підставі вимог законодавства.

Крім того, суд зазначає, що обставини непереборної сили, відповідно до статті 617 ЦК України, звільняють сторони лише від відповідальності за невиконання умов договору, проте не звільняють від виконання самого зобов`язання та наслідків його припинення.

Як вже зазначалось вище, формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі № 914/1033/17).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

При цьому, у ст. 617 ЦК України встановлені загальні підстави для звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 09.11.2016 у справі № 3-1195гс16. Згідно з наявною судовою практикою стягнення визначених у судовій практиці платежів підтверджується.

У той же час, відповідачем не надано доказів, які б беззаперечно свідчили про неможливість виконання ним зобов`язань, пов`язаних з введенням на території України воєнного стану, крім того, зобов`язання ОСОБА_1 щодо виконання заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05.12.2012 виникло задовго до вказаної події, а нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат здійснено позивачем за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, тобто за період, який взагалі не охоплює введення на території України воєнного стану. Крім того, відповідачем не надано доказів здійснення будь-яких дій, спрямованих на повне чи часткове погашення заборгованості, доказів неприйняття позивачем від відповідача коштів на таке погашення або відмови від прийняття, як і прострочення, стороною відповідача суду не надано.

Судом встановлено, що позивач просить стягнути 3% річних, нарахованих на прострочену суму заборгованості, у сумі 209 683,79 грн. та інфляційних втрат - 580 331,12 грн. за період з 12.03.2017 по 23.02.2022. Доказів того, що сума заборгованості відповідачів перед ПАТ АБ «Укргазбанк» за кредитним договором є меншою, відповідачем не надано.

Разом з тим, оскільки Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» набув чинності 02.04.2020 року, то суд вважає необхідним частково задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь банку за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 три проценти річних у розмірі 207 101,80 грн., нараховані на прострочену суму заборгованості, та інфляційні втрати у розмірі 562 959,21 грн.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 11 850,22 грн., то у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню: 770 061,01 грн. : 790014,91 грн. х 100% = 97,47 %, тобто 97,47 % від суми сплаченого судового збору 97,47 % х 11 850,22 грн. = 11 550,41 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» три проценти річних у розмірі 207 101 (двісті сім тисяч сто одна) гривня 80 копійок, інфляційні втрати у розмірі 562 959 (п`ятсот шістдесят дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 21 копійка за невиконання грошового зобов`язання за період з 02.04.2017 по 23.02.2022.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 550 (одинадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят) гривень 41 копійка.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

Позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», , місцезнаходження: 03087, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 10-б.

Відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя О.О. Тиха