ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року

м. Харків

справа №619/1239/23

провадження №22-ц/818/1436/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ОСОБА_1

відповідач: Харківська обласна прокуратура, Головне управління ДПС у Харківській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Головне управління ДПС у Харківській області про скасування арешту майна, -

за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 травня 2023 року, постановлене суддею Овсянніковим В.С.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом, в якому просили скасувати арешт нерухомого майна - земельної ділянки за адресою: буд. АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1668 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження №629496 від 18.03.2011 на підставі Постанови про накладення арешту від 14.03.2011 року Прокуратурою Харківської області.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 24 травня 2023 року позовні вимоги задоволено. Скасовано арешт нерухомого майна - земельної ділянки за адресою: буд. АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1668, накладений на підставі Постанови Прокуратури Харківської області про накладення арешту від 14.03.2011 року. Виключено з Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження №629496 від 18.03.2011 на підставі Постанови Прокуратури Харківської області про накладення арешту від 14.03.2011 року.

В апеляційній скарзі Харківська обласна прокуратура, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що судом не взято до уваги положення ст. 81 КПК (в редакції 1960 року) проте, що скасування арешту вирішується судом який постановляв вирок у справі, тобто справа підсудна Жовтневому районному суду м.Харкова. Зауважує, що саме до цього суду звертались інші власники земельних ділянок з тотожними вимогами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Наголошує, що прокурор приймав участь у справі та не заперечував щодо її підсудності.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі на даний час не мають можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а з часу накладення арешту у межах кримінальної справи минуло понад 10 років, об`єктивних причин для перебування під арештом для даного майна немає, а тому суд вважав за можливе задовольнити позовні вимоги про скасування арешту.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі договору купівлі-продажу № 102 від 01.02.2011, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Л.М., власниками земельної ділянки, на праві спільної часткової власності є ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з витягу (а.с. 22-25).

21.07.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_1 отримано будівельний паспорт з сектору містобудування та архітектури Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області на будівництво житлового будинку, господарчих будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18-21).

Згідно витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, зареєстрованого 16.02.2023 Державною інспекцією архітектури та містобудування України, ОСОБА_1 та ОСОБА_1 відмовлено та повернуто на доопрацювання у державній реєстрації будинку садибного типу с господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , з відміткою на земельну ділянку (кадастровий номер: :00:000:1668), зареєстровано обтяження, а саме арешт нерухомого майна, що унеможливлює внесення відомостей у Реєстр будівельної діяльності.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна № 323246745, в графі про суб`єкт обтяжень зазначено, що на вищезазначену земельну ділянку Прокуратурою Харківської області на підставі постанови від 14.03.2011 накладено вид обтяження у вигляді арешту майна (а.с. 26-28).

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 31.01.2017 у цивільній справі № 619/3992/16-ц позов керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , третя особа Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру про скасування права власності, скасування державної реєстрації, витребування майна задоволено. Скасовано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку кадастровий номер :00:000:1668, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_1 , ОСОБА_1 . Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь держави в особі Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області земельну ділянку кадастровий номер :00:000:1668, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано державну реєстрацію на земельну ділянку кадастровий номер :00:000:1668, шляхом скасування кадастрового номеру :00:000:1668. Стягнуто з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь прокуратури Харківської області, код 02910108, банк отримувача: Державна казначейська служба України м. Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету 2800, судовий збір у розмірі 6 073 (шість тисяч сімдесят три) гривні 49 копійок у дольовому співвідношенні по 3 036 (три тисячі тридцять шість) гривень 75 копійок з кожного. (а.с. 29-32).

05.05.2017 за заявою ОСОБА_1 заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області у справі № 619/3992/16-ц від 31.07.2017 скасовано та справу призначено до нового розгляду (а.с. 33-34).

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 10.07.2017 цивільну справу за позовом керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області до ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , третя особа Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру про скасування права власності, скасування державної реєстрації, витребування майна - залишено без розгляду, за заявою позивача. (а.с. 35).

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на а.с. 26-27 саме постановою Прокуратури Харківської області від 14.03.2011 було накладено арешт на нерухоме майно, як захід забезпечення кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_2 .

Зі змісту заочного рішення суду від 31.01.2017 вбачається, що вироком Жовтневого суду м. Харкова від 05.06.2013 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 365, ч.2 ст. 366 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.06.2014 року вирок в частині засудження за ч. 3 ст. 365 КК України скасовано у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину та справу в цій частині припинено.

Згідно з вимогами п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» від 08.04.2014 року, звільнено ОСОБА_2 від відбуття призначеного йому даним вироком за ч.2 ст. 366 КК України покарання у виді 4 років позбавлення свободи з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади в органах місцевого самоврядування строком на 1 рік. В іншій частині вирок суду залишено без змін (а.с.29-32).

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).Такий правовий висновок було зроблено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Вироком Жовтневого суду м. Харкова від 05.06.2013 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 365, ч.2 ст. 366 КК України. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.06.2014 року вирок в частині засудження за ч. 3 ст. 365 КК України скасовано у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину та справу в цій частині припинено.

При цьому у межах кримінальної справи, що розслідувалася, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не набували будь-якого процесуального статусу.

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).

ОСОБА_1 та ОСОБА_1 пред`являють позов не у зв`язку з завданням їм матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження їхнього права власності постановою слідчого.

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19) .

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 643/3614/17 від. 08.11.2019 року.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що питання про виключення майна з-під арешту має розглядатися судом, який постановив вирок є необґрунтованим.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що справа має розглядатися у Жовтневому районному суді м.Харкова судова колегія відхиляє. Позивачі звертаючись до суду із позовом, керувались положеннями ст. 30 ЦПК України, відповідно до якої позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Даний позов правильно пред`явлено за місцем знаходження нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 27 вересня 2023 року.