справа № 489/922/22 провадження №2/489/497/23
РІШЕННЯ

Іменем України

10 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Єлишевої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Форт» (далі ТОВ «ФК Форт»), Акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі АТ «Дельта Банк»), третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінасова компанія «Інвест Хаус» (далі ТОВ «ФК «Інвест Хаус») про підтвердження обставин нікчемності правочину

встановив:

У лютому 2022 року позивач звернулася до суду з позовом в якому просить підтвердити обставини нікчемності договору про відступлення прав вимоги від 05.11.2020, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК Форт» за кредитним договором № 03/1/0190/07-Z від 20.03.2007, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та споживачем.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 20.03.2007 між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 03/1/070/07-Z про надання споживчого кредиту.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04.10.2010, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08.02.2011, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20.03.2007 № 03/1/070/07-Z з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість в розмірі 145898,25 грн.

20.05.2013 між кредитором ПАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги кредитора до боржників.

04.10.2019 між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Інвест Хаус» укладено договір № 1991/К купівлі-продажу прав вимоги, за яким останнє отримало право вимоги за кредитним договором від 20.03.2007 № 03/1/070/07-Z,що підтверджено виконавчим написом № 1146 від 19.05.2020, вчиненим приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В., звернуто стягнення із позивача на користь ТОВ «ФК «Інвест Хаус» заборгованості за кредитним договором.

Проте, 08.12.2021 позивач отримала листа ТОВ «ТОВ «ФК Форт» в якому зазначено, що станом на 05.11.2020 на підставі договору про відступлення прав вимоги до Товариства перейшло право вимоги за кредитним договором у сумі 1161015,03 грн.. яка майже у вісім разів більше суми заборгованості, стягнутої рішенням Печерського районного суду міста Києва суду від 04.10.2010, що порушує права позивача як споживача кредитних послуг.

На думку позивача, умисне невиконання відповідачами заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 04.10.2010 відносно суми заборгованості є ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України.

Договір від 05.11.2020 про відступлення прав вимоги ТОВ «ФК «Форт» за кредитним договором спрямований на порушення конституційних прав позивача та на незаконне заволодіння його майном. Тому, вказаний договір порушує публічний порядок і є нікчемним, але визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено.

ТОВ «ФК Форт» не надало доказів, що є банком або фінансовою установою і отримало відповідну ліцензію Національного банку України, та відповідно може здійснювати фінансові операції, у тому числі операції факторингу, а також право вимоги за кредитним договором..

Крім того матеріали справи не містять здійснення повної оплати за договором відступлення на час його укладення чи після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань, що свідчить про не набуття чинності таким договором.

У зв`язку з наведеним, позивач вважає, що договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором спрямований на порушення її конституційних прав і свобод та на незаконне заволодіння її майном, тобто порушує публічний порядок, а тому є нікчемним.

Посилаючись на наведені обставини позивач звернулася до суду з вказаним позовом за захистом порушеного права.

У відзиві на позов від 27.03.2023 представник ТОВ «ФК Форт» в задоволенні позову просить відмовити через його безпідставність.

Вказує, що за загальним правилом заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без участі боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів.

Посилаючись у позові на порушення конституційних прав і свобод відповідачем, позивач одночасно вказує на невиконання ним зобов`язанням за кредитним договором, а його звернення до суду із зазначеним позовом, є ніщо інше як намагання уникнути відповідальності.

Щодо відступлення прав вимоги, на які посилається позивач, то у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 161/5127/17-ц наведено правову позицію, відповідно до якої договори відступлення прав вимоги, які укладені внаслідок електронних торгів, проведених на підставі статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не є договорами факторингу, а отже учасником електронних торгів із продажу права вимоги може бути фізична особа або юридична особа, а не лише банк або фінансова установа.

При цьому, сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16.10.2018 у справі № 914/2567/17, у постанові від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18, у постанові від 28.01.2020 у справі № 924/1208/18, від 19.02.2020 у справі № 639/4836/17.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18.02.2022 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження.

Ухвалою суду від 17.04.2023 до участі у справі в якості третьої особи залучено ТОВ «ФК «Інвест Хаус».

Ухвалою від 06.07.2023 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В судове засідання, призначене на 10.10.2023, учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Позивач причину неявки в судове засідання не повідомила та заяв про розгляд справи за її відсутності або залишення позову без розгляду до суду не надавала.

Направлена на адресу позивача судова кореспонденція повернута до суду поштовим відділенням з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані з зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду прав людини у справі «Каракуця проти України»).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 зробив висновок, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Відповідач ТОВ «ФК Форт» у заяві від 10.10.2023 розгляд справи просив здійснити за відсутності його представника та відмовити в задоволенні позову.

Інший відповідач та третя особа причину неявки в судове засідання своїх представників не повідомили, правом на надання відзиву та письмових пояснень не скористалися.

Враховуючи, що відсутність учасників, які належним чином повідомлені про розгляд справи, не перешкоджає розгляду справи, а наявні у ній докази є достатніми для прийняття рішення по суті, з урахуванням розумності строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників та прийняти рішення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За положеннями частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.

Із позову вбачається, що заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04.10.2010, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08.02.2011, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20.03.2007 № 03/1/070/07-Z з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість в розмірі 145898,25 грн. (копії рішень позивач ненадала).

20.05.2013 між кредитором ПАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги кредитора до боржників.

04.10.2019 між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Інвест Хаус» укладено договір № 1991/К купівлі-продажу прав вимоги, за яким останнє отримало право вимоги за кредитним договором від 20.03.2007 № 03/1/070/07-Z, боржником за яким є ОСОБА_1 .

Наведені обставини підтверджуються постановою про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 03.02.021, винесеною у виконавчому провадженні № 64367673 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Русецьким П.С. при примусовому виконанні виконавчого напису № 1146. Виданому 19.05.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В., яким запропоновано стягнути з боржника ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору № 03/1/070/07-Г від 20.03.2007 в загальній сумі 291329,91 грн.

05.11.2020 між ТОВ «ФК «Інвест Хаус» та ТОВ «ФК Форт» договір відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 482.

Як зазначає позивач, 08.12.2021 вона отримала листа ТОВ «ФК Форт» в якому вказано, що станом на 05.11.2020 на підставі договору про відступлення прав вимоги до ТОВ «ФК Форт» перейшло право вимоги за кредитним договором № 03/1/070/07-Г від 20.03.2007 у сумі 1161015,03 грн.

Позивач зазначає, що вказана ТОВ «ФК Форт» заборгованість майже у вісім разів більше суми заборгованості, стягнутої заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва суду від 04.10.2010, що на думку позивача порушує її права як споживача кредитних послуг.

Тому позивач вважає, що договір про відступлення прав вимоги від 05.11.2020 є нікчемним, так як спрямований на порушення конституційних її прав та направлений на незаконне заволодіння її майном, а також порушує публічний порядок.

Між тим з такими доводами позивача суд не погоджується з наступних підстав.

Із позову вбачається, що позивачем заявлено вимогу про підтвердження обставини нікчемності спірного договору, оскільки відступлено право вимоги за кредитним договором, яка в вісім раз більше суми заборгованості стягнутої рішенням суду; ТОВ «ФК Форт» не включене до реєстру фінансових установ та не має спеціальної ліцензії на здійснення фінансової діяльності; відсутні докази повної оплати ТОВ «ФК Форт» купівлі права вимоги, що передбачено оспорюваним договором.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд неодноразово звертали увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), а також у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року справі № 914/1049/18.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

У абзаці другому частини п`ятої статті 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У постанові Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містяться роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 в справі № 757/51379/17 (провадження № 61-6261св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)

Згідно з частиною першою статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (пункти 37, 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 в справі № 906/1174/18).

Натомість договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18).

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (пункт 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 в справі № 906/1174/18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) та від 08.06.2021 в справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) викладено правовий висновок, що за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ.

02.03.2015 постановою Правління Національного банку України № 151 «Про віднесення ПАТ «Кредитпромбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 53 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Кредитпромбанк», згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Кредитпромбанк».

02.06.2015 постановою Правління Національного банку України № 353 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Кредитпромбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03.06.2015 № 112 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Кредитпромбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Кредитпромбанк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Кредитпромбанк».

01.10.2020 внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 060002930 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Кредитпромбанк» як юридичної особи, а отже, ліквідаційна процедура банку вважається завершеною, а банк ліквідованим.

Також постановою правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція ФГВФО прийняла рішення від 02.03.2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ФГВФО тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк».

На підставі постанови правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавча дирекція ФГВФО 02.10.2015 прийняла рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію.

Відповідно до пунктів 2, 6 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин з дня початку процедури ліквідації банку: банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону.

Згідно з частинами другою та третьою статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк. Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації.

Частиною шостою статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у вказаній редакції Закону передбачено, що майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Отже, оспорюваний договір відступлення прав за його ознаками є договором, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором замінений на ТОВ «ФК Форт» як нового кредитора.

ТОВ «ФК Форт» не набуло право здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і договорами, які його забезпечують.

Враховуючи викладене, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Він є змішаним, бо містить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Оскільки за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладений після розпродажу активів у процедурі ліквідації банку з метою розрахунку з кредиторами, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи, тому відсутні підстави кваліфікувати оскаржуваний договір відступлення права вимоги як договір факторингу, що потребувало отримання спеціальної ліцензії Національного банку України.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 16.03.2021 в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) та від 08.06.2021 в справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), постановах Верховного Суду від 04.08.2021 в справі № 705/5544/19 (провадження № 61-8523св20), від 10.08.2021 в справі № 755/7758/19 (провадження № 61-17748св20), від 16.02.2022 в справі № 754/12759/17 (провадження № 61-10416св20), від 08.07.2022 в справі № 487/7748/18 (провадження № 61-19069св21) та від 25.01.2023 в справі № 638/18879/18 (провадження № 61-11179св22).

У зв`язку із наведеним, помилковими є і доводи позивача про те, що відповідач ТОВ «ФК Форт» потребував ліцензії при укладенні оскаржуваного договору.

Суд звертає увагу, що положення нормативно-правових актів, які регламентують процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 640/14873/19 (провадження № 61-6649св20)).

Стосовно невідповідності набутої відповідачем ТОВ «ФК Форт» суми права вимоги за кредитним договором, яка є більшою ніж сума заборгованості, встановлена судовим рішенням, то чинним законодавством України не встановлено підстав нікчемності договору щодо відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за зобов`язанням, із розміром якого не погоджується боржник.

Суд зазначає, що заміна кредитора у зобов`язанні не змінює саме зобов`язання і позивач має ті ж самі права і обов`язки, визначені кредитним договором, як перед первісним кредитором, так і, у разі переходу права вимоги, перед іншим кредитором, тому сама по собі заміна кредитора не свідчить про порушення прав позивача.

Безпідставними є доводи позивача щодо не набуття чинності договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та майнових прав від 05.11.2020 через відсутність доказів здійснення повної оплати ТОВ «ФК Форт» боргів за цим договором.

Так, відповідно до підпункту 2.1.3 пункту 2.1 вказаного договору, сторони домовилися, що права вимоги переходять до нового кредитора в день підписання цього Договору, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості.

Також суд зазначає, що проведення розрахунку за вказаним договором жодним чином не пливають на права позивача, як боржника.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на встановлені обставини, виходячи з меж судового розгляду та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем порушення оспорюваним договором публічного порядку, а також її прав і інтересів, через що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Форт», Акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвест Хаус», про підтвердження обставин нікчемності правочину.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Форт», , місцезнаходження: м. Київ, Площа Соломянська, 2 офіс 102-Б;

відповідач: Акціонерне товариство «Дельта Банк», , місцезнаходження: місто Київ, вул. Є.Коновальця (Щорса), 36-б; адреса листування: 01133, м.Київ, вул. Січових Стрільців, 17, поверх 2;

третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус», , місцезнаходження: м.Львів, вул.Миколи Вороного, 2.

Повний текст судового рішення складено 10.10.2023.

Суддя І.В.Коваленко