справа № 570/2975/23
провадження № 2/570/885/2023
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 серпня 2023 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника адвоката Курганської О.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

секретаря судового засідання Полюхович М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що хоча під час розлучення відповідач не заперечував, що житловий будинок є особистою приватною власністю позивача, та не ставив питання про його поділ як майно подружжя, однак у зв"язку із тим, що він зареєстрований за позивачем в період шлюбу, то формально є об"єктом спільної сумісної власності, тому позивач вимушена спростовувати презумпцію спільної сумісної власності в судовому порядку, позивач у поданій до суду 14 червня 2023 року позовній заяві просить визнати житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, особистою власністю позивача.

Позивач позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах.

По суті спору показала, що ще до одруження батьки придбали їй квартиру на АДРЕСА_1 , яку вона продала 07 березня 2019 року і виручені кошти вклала у будівництво даного житла. 08 липня 2015 року вона придбала дві суміжні земельні ділянки для садівництва з метою будівництва. 10 липня 2015 року одружилася з відповідачем, 18 січня 2016 року та ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилося дві доньки. Перед народженням другої дитини вони переїхали проживати у квартиру на АДРЕСА_2 , на яку фактично обміняла автомобіль, подарений їй її батьками до шлюбу. Будівництво спірної садиби розпочалося у 2015 році за кошти її батьків, згодом вона вклала кошти від продажу своєї квартири, потім брала кошти в борг у брата. З 2018 року у будівництві фактично нічого не змінилося. Будинок зданий в експлуатацію без проведення внутрішніх опоряджувальних робіт, які позивач має намір проводити на даний час, ще потребує значних матеріальних затрат.

Її представник, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, стверджує, що відсутність іншого порядку спровокувало подачу цього позову.

Під час шлюбу за особисті заощадження, які позивач мала до шлюбу для будівництва будинку, а також за позикові кошти, які повернуті її особисто коштами, вирученими від продажу належної їй до шлюбу квартири - в сумі 550 000, 00 грн. на земельній ділянці з кадастровим номером :05:022:0527 побудований житловий будинок.

Відповідач позов визнає і повністю підтвердив показання позивача по суті спору.

Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК Кодексу зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористалася правовою допомогою.

Судом встановлені такі обставини.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :05:022:0527 з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва на підставі договору купівлі-продажу НАН 730259 від 08.07.2015, посвідченого приватним нотаріусом Онофрейчук С.Й., p.№2271. У п.2.2 зазначено, що ця земельна ділянка придбавається покупцем за її особисті кошти.

10 липня 2015 року по 18 жовтня 2021 року сторони перебували в шлюбі.

На вказаній земельній ділянці побудований житловий будинок, який зданий в експлуатацію на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер РВ5, виданої Державною архітектурно-будівельною інспекцією y Рівненській області, що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 116312319 від 06.03.2018 р.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Ч.1 ст.57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Предметом даного спору є віднесення садиби до особистої приватної власності подружжя.

Ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Норми ст.57, 60 СК встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Положення ст.57 СК України не скасовують таку презумпцію, а дають право чоловіку або дружині довести, що майно хоча і набуте подружжям за час шлюбу, але за кошти, які належали йому /їй/ особисто.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України постанові від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, або у період спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя або цих осіб.

Позивачем "поза розумним сумнівом" доведено, що спірне майно придбане під час зареєстрованого шлюбу, але за власні кошти подружжя. Доказів про те, що відповідач приймав участь у його придбанні, суду не надано. Відповідачем не спростовано, що спірне майно придбане за особисті кошти позивача. Проте, зважаючи на те, що позивач перебувала в шлюбі з відповідачем на момент будівництва та його завершення, на даний час позивач не може вільно розпорядатися належною їй власністю.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову.

Суд дійшов висновку про доведеність позивачем придбання спірного майна за кошти, які належали їй особисто, у зв`язку з чим визнає, що вказане нерухоме майно не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та враховує положення ч.1 ст.142 ЦПК України, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки у поданій до суду заяві позивач не наполягав на відшкодуванні судових витрат, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягає у розгляді справи у межах заявлених вимог, не стягує з відповідача понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.

Згідно з положеннями ч.3 ст.7 Закону "Про судовий збір" повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

З огляду на викладене, керуючись ст.263-265, 282 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею 297,1 кв.м., житловою площею 147, 2 кв.м з надвірними будівлями реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 246 за адресою: АДРЕСА_3 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :05:022:0527 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 6 710 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2

Суддя Кушнір Н.В.