У х в а л а

02 жовтня 2023 року

м. Київ

Справа № 686/1895/22

Провадження № 14-126зц23

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Мартєва С. Ю.,

суддів Банаська О. О., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Кишакевича Л. Ю., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,

перевіривши заяву ОСОБА_1 про прийняття до провадження касаційної скарги на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до судуз позовом до держави України в особі Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області (далі - УДМС в Хмельницькій області) про відшкодування моральної шкоди у розмірі 241 млрд грн у зв`язку з невиконанням постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11 за 17 січня 2022 року з 19:00 год до 20:00 год та стягнення судових витрат.

Мотивував позов тим, що рішення суду залишається невиконаним з вини посадових та службових осіб відповідача, є триваючим в часі правопорушенням та продовжуваним деліктом. Виконання рішення є невід`ємною частиною права особи на судовий захист та безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди в порядку статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і статей 56, 129 Конституції України.

Рішенням від 27 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 20 липня 2023 року, Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності позовних вимог щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди.

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 11 серпня 2023 року звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Верховний Суд ухвалою від 05 вересня 2023 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 липня 2023 року.

Мотивував ухвалу тим, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 надіслав до Великої Палати Верховного Суду заяву про прийняття до провадження касаційної скарги на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 липня 2023 року і просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заяву мотивував тим, що колегія суддів у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без огляду та витребування матеріалів справи безпідставно відмовила у відкритті касаційного провадження, а тому вважав, що Велика Палата Верховного Суду має виправити цю помилку та розглянути касаційну скаргу.

Велика Палата Верхового Суду вважає, що у прийнятті заяви необхідно відмовити та повернути її ОСОБА_1 .

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 і № 29465/04, § 24).

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Чинний процесуальний закон не передбачає інституту перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень після їх перегляду в касаційному порядку, як це було визначено в розділі V глави 3 ЦПК України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року.

Отже, після постановлення 05 вересня 2023 року Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвали у Великої Палати Верховного Суду немає підстав для прийняття та розгляду заяви ОСОБА_1 про розгляд касаційної скарги і скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій із прийняттям нового рішення у справі.

Тобто в цій справі Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом, для такого розгляду.

Вичерпний перелік підстав для передання справи до Великої Палати Верховного Суду встановлює стаття 403 ЦПК України. Питання про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 цього Кодексу вирішує тільки Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду. Велика Палата Верховного Суду позбавлена можливості самостійно вирішити питання про передання справи собі на розгляд, а Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду не передавав.

За відсутності юридичної підстави для розгляду заяви ОСОБА_1 у її прийнятті слід відмовити та повернути її заявнику.

Така відмова не порушує право позивача на доступ до суду, оскільки право сторони на касаційне оскарження реалізовано раніше.

З огляду на практику ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоб порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 рокуу справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

Згідно з практикою ЄСПЛ юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи.

Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (див. mutatis mutandis рішення від 9 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, § 53).

Звернення до Великої Палати Верховного Суду з проханням про перегляд судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій фактично спрямоване на проведення нового розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду за відсутності для цього визначеної процесуальним законом підстави.

Цей перегляд є неможливим, оскільки ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).

Керуючись статтями 388, 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду заяви ОСОБА_1 про прийняття до провадження касаційної скарги на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про відшкодування моральної шкоди.

2. Заяву та додані матеріали повернути ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. Ю. Мартєв

Судді О. О. Банасько Г. Р. Крет

Ю. Л. Власов Л. М. Лобойко

І. А. Воробйова К. М. Пільков

І. В. Григор`єва О. Б. Прокопенко

М. І. Гриців О. М. Ситнік

Д. А. Гудима І. В. Ткач

Ж. М. Єленіна В. Ю. Уркевич

І. В. Желєзний Є. А. Усенко

Л. Ю. Кишакевич Н. В. Шевцова