ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року

м. Черкаси

Справа № 705/4167/21
Провадження № 22-ц/821/1244/23
категорія: 308000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.

суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Шульга Павло Миколайович

відповідач: ОСОБА_2

представник відповідача: адвокат Кравченко Роман Михайлович

розглянув у спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кравченка Романа Михайловича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_2 .

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 26 грудня 2006 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 230/ФЖВ-06 з метою придбання однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до іпотечного договору від 26 грудня 2006 року № 7297, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та Позичальником, у забезпечення виконання зобов`язань за Договором в іпотеку була передана зазначена квартира. Умови повернення кредиту ОСОБА_3 виконані не були.

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та фізична особа ОСОБА_1 уклали договір №1993/К купівлі-продажу прав вимоги за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2019-07-23-000046-b від 09 вересня 2019 року, за яким AT «Дельта Банк» 04 жовтня 2019 року відступив шляхом продажу новому кредитору ОСОБА_1 право вимоги до фізичної особи ОСОБА_3 за кредитним договором № 230/ФЖВ-06 від 26 грудня 2006 року, Іпотечним договором № б/н від 26 грудня 2006 року, що укладалися між ОСОБА_3 та ТОВ «Український Промисловий Банк».

04 серпня 2021 року постановою Верховного Суду у справі № 705/5544/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 щодо визнання договорів відступлення прав вимог недійсними.

11 грудня 2019 року позивач ОСОБА_1 на підставі іпотечного застереження, що передбачене іпотечним договором від 26 грудня 2006 року зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно інформації, наданої відділом держаної реєстрації виконавчого комітету Уманської міської ради, у вказаній квартирі зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 .

17 січня 2020 року ОСОБА_1 направив вимогу на адресу відповідача про звільнення з квартири та зняття з реєстрації, проте вимога була залишена поза увагою.

Враховуючи наведене, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 , та виселити його із вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 грудня 2021 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 .

Виселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_3 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , сплачений судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Рішення суду обґрунтоване тим, що суд вважає, що право позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю порушено та підлягає захисту, у зв`язку з існуванням факту реєстрації та проживання в квартирі АДРЕСА_2 відповідачем ОСОБА_2 .

Оскільки відповідач добровільно житло не звільняє навіть після отримання вимоги про виселення, тому право позивача підлягає захисту судом шляхом виселення відповідача із даної квартири.

Системний аналіз вказаної статті дає підстави для висновку про те, що зняття з реєстрації можливе при винесенні судом рішення про виселення.

Відповідно, на підставі рішення про виселення відповідач має бути знятий з реєстраційного обліку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Кравченко Роман Михайлович подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 грудня 2021 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга представника ОСОБА_2 адвоката Кравченка Романа Михайловича мотивована тим, що згідно із матеріалами справи позивач направив вимогу про звільнення квартири та усіх належних речей ОСОБА_3 , а не відповідачу у справі ОСОБА_2 . Вважає, що оскільки фактично відповідачу не направлялась та не вручалась вимога про звільнення приміщення, не було дотримано вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, які були застосовані при розгляді даної справи, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Зазначає, що Законом України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», запроваджено мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, тобто і на виселення із такого майна.

Стверджує, що обставини, які покладено в основу рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, встановлені судом на підставі неналежних і не допустимих доказів, оскільки вимога була направлена не відповідно до закону, що призвело до порушення права позивача на проживання в житловому приміщенні.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

Представник ОСОБА_1 адвокат Шульга Павло Миколайович подав відзив на апеляційну скаргу та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві вказує, що вимога про виселення направлялась відповідачу ОСОБА_2 17 січня 2020 року та була повернута позивачу за закінченням терміну зберігання. Зазначає, що оскільки справа в суді першої інстанції розглядалась у спрощеному провадженні, а відповідач відзив на позовну заяву не надавав, позивач не зміг виправити помилку, допущену при поданні позовної заяви, та не надав вимогу, яка направлялась саме відповідачу ОСОБА_2 .

Також вказує, що у позовній заяві було зазначено, що вимога 17 січня 2020 року направлена на адресу відповідача про звільнення з квартири та зняття з реєстраційного обліку, однак, помилково додано до позовної заяви вимогу, направлену ОСОБА_3 .

Звертає увагу, що фактично з 24 вересня 2021 року законом дозволено звертати стягнення на предмет іпотеки, що є забезпеченням по валютному кредиту.

Крім того вказує, що відповідач не проживає у спірній квартирі, від речей квартиру не звільняє, зніматися з реєстраційного обліку не бажає, квартиру здає в оренду іншим особам, тому рішення суду не порушує право відповідача на житло, а позивач позбавлений можливості користуватись власним майном.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кравченка Романа Михайловича задоволено частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 грудня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 , скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення суду в частині виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого жилого приміщення, залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_2 скасовано та передано справу на новий розгляд у цій частині до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Черкаського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у скасованій частині втратила законну силу.

Відповідно до протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи від 04 липня 2023 року призначення не відбулося.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 липня 2023 року справу передано колегії суддів: головуючий суддя Бородійчук В.Г., судді Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 13 липня 2023 року цивільну справу прийняти до свого провадження та справу призначити до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням учасників справи про її розгляд.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 серпня 2023 року справу передано колегії суддів: головуючий суддя Бородійчук В.Г., судді Карпенко О.В., Василенко Л.І.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до пункту 1.4. кредитного договору № 230/ФЖВ-06 від 26.12.2006, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 , метою кредитування було придбання однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до іпотечного договору від 26.12.2006 №7297, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та Позичальником, у забезпечення виконання зобов`язань за Договором в іпотеку була передана зазначена квартира. Умови повернення кредиту ОСОБА_3 виконані не були.

Публічне акціонерне товариство «ДЕЛЬТА БАНК» та фізична особа ОСОБА_1 уклали договір №1993/К купівлі-продажу прав вимоги за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2019-07-23-000046-b від 09.09.2019, за яким AT «Дельта Банк» 04.10.2019 відступив шляхом продажу новому кредитору ОСОБА_1 право вимоги до фізичної особи ОСОБА_3 за кредитним договором № 230/ФЖВ-06 від 26.12.2006, Іпотечним договором № б/н від 26.12.2006, що укладалися між ОСОБА_3 та ТОВ «Український Промисловий Банк».

04.08.2021 у справі № 705/5544/19 Верховним судом винесено постанову, якою рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04.02.2020 та постанову Черкаського апеляційного суду від 05.05.2020 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 щодо визнання договорів відступлення прав вимог недійсними - відмовлено.

11.12.2019 позивач ОСОБА_1 на підставі іпотечного застереження, що передбачене іпотечним договором від 26.12.2006 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.12.2019 № 193363370.

На час звернення з позовом до суду, відповідно до інформації, наданої відділом держаної реєстрації виконавчого комітету Уманської міської ради, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований син відповідача ОСОБА_2 .

17.01.2020 ОСОБА_1 направив вимогу на адресу ОСОБА_3 про звільнення з квартири та зняття з реєстрації зареєстрованої особи, проте вимога була залишена поза увагою.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 адвоката Кравченка Романа Михайловича в частині оскарження позовних вимог про виселення підлягає до часткового задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням того, що Постановою Верховного Суду від 21 червня 2023 року постанову Черкаського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_2 скасовано та передано справу на новий розгляд у цій частині до суду апеляційної інстанції, то суд апеляційної інстанції переглядає справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 .

Зазначеним вимогам закону рішення суду 1 інстанції в частині позовних вимог про виселення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_2 з квартири без надання іншого жилого приміщення суд 1 інстанції виходив з того, що право позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю порушено та підлягає захисту, у зв`язку з існуванням факту реєстрації та проживання в квартирі АДРЕСА_2 відповідачем ОСОБА_2 . Оскільки відповідач добровільно житло не звільняє навіть після отримання вимоги про виселення, тому право позивача підлягає захисту судом шляхом виселення відповідача із даної квартири. Системний аналіз вказаної статті дає підстави для висновку про те, що зняття з реєстрації можливе при винесенні судом рішення про виселення. Відповідно, на підставі рішення про виселення відповідач має бути знятий з реєстраційного обліку.

Колегія суддів з висновками суду 1 інстанції не може погодитись в зв`язку з нижчевикладеним.

Відповідно до частини 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

За правилами частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Таким чином, основною обставиною, яку слід було з`ясувати при розгляді цієї справи, є те, чи придбано будинок, який став предметом іпотеки , за кредитні кошти, чи ні. Саме від цього залежить можливість виселення відповідачів з іпотечного житла з наданням чи без надання іншого жилого приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції, що відповідно до пункту 1.4. кредитного договору № 230/ФЖВ-06 від 26.12.2006, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 , метою кредитування було придбання однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до іпотечного договору від 26.12.2006 №7297, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та Позичальником, у забезпечення виконання зобов`язань за Договором в іпотеку була передана зазначена квартира. Умови повернення кредиту ОСОБА_3 виконані не були.

Публічне акціонерне товариство «ДЕЛЬТА БАНК» та фізична особа ОСОБА_1 уклали договір №1993/К купівлі-продажу прав вимоги за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2019-07-23-000046-b від 09.09.2019, за яким AT «Дельта Банк» 04.10.2019 відступив шляхом продажу новому кредитору ОСОБА_1 право вимоги до фізичної особи ОСОБА_3 за кредитним договором № 230/ФЖВ-06 від 26.12.2006, Іпотечним договором № б/н від 26.12.2006, що укладалися між ОСОБА_3 та ТОВ «Український Промисловий Банк».

04.08.2021 у справі № 705/5544/19 Верховним судом винесено постанову, якою рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04.02.2020 та постанову Черкаського апеляційного суду від 05.05.2020 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 щодо визнання договорів відступлення прав вимог недійсними - відмовлено.

11.12.2019 позивач ОСОБА_1 на підставі іпотечного застереження, що передбачене іпотечним договором від 26.12.2006 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.12.2019 № 193363370.

На час звернення з позовом до суду, відповідно до інформації, наданої відділом держаної реєстрації виконавчого комітету Уманської міської ради, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований син відповідача ОСОБА_2 .

17.01.2020 ОСОБА_1 направив вимогу на адресу ОСОБА_3 про звільнення з квартири та зняття з реєстрації зареєстрованої особи, проте вимога була залишена поза увагою.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи умови кредитного договору №230/ФЖВ-06 від 26.12.2006 та умови іпотечного договору від 26.12.2006 №7297 приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_3 за кредитні кошти.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи 11.12.2019 позивач ОСОБА_1 на підставі іпотечного застереження, що передбачене іпотечним договором від 26.12.2006, зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.12.2019 № 193363370.

Як передбачено п. 4.3 іпотечного договору №7298 від 26.12.2006, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог Іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4 цього Договору.

Підпунктом 4.4.1. пункту 4.4. іпотечного договору №7298 від 26.12.2006 передбачено, що у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на Предмет іпотеки, передбачених п. 4.1 цього Договору, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття Іпотекодержателем Предмета іпотеки у власність в рахунок виконання Основного зобов`язання.

Отже, з урахуванням вищевказаних умов іпотечного договору та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 задовольнив свої вимоги шляхом прийняття квартири АДРЕСА_2 у власність в рахунок виконання основного зобов`язання 11.12.2019 року.

Після чого, як вбачається з матеріалів справи, 17.01.2020 ОСОБА_1 направив вимогу на адресу ОСОБА_3 про звільнення в строк один місяць з дня отримання даної вимоги квартири від усіх мешканців, які знаходяться в даній квартирі, звільнити квартиру від речей.

Відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 21.01.2020 року ОСОБА_3 отримала вищевказану вимогу.

Відповідно до інформації, наданої відділом держаної реєстрації виконавчого комітету Уманської міської ради від 07.09.2021 року, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований відповідач ОСОБА_2 .

Доказів про направлення ОСОБА_2 вимогу про звільнення з квартири позивачем до суду 1 інстанції не надано.

Дані обставини не були з`ясовані судом першої інстанції, суд обмежився лише тим, що право позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю порушено та підлягає захисту, у зв`язку з існуванням факту реєстрації та проживання в квартирі АДРЕСА_2 відповідачем ОСОБА_2 , та оскільки відповідач добровільно житло не звільняє навіть після отримання вимоги про виселення, тому право позивача підлягає захисту судом шляхом виселення відповідача із даної квартири

Відтак, частково доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а рішення суду підлягає скасуванню як таке, що постановлене з неповним з`ясуванням фактичних обставин справи, що потягло за собою невірне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Однак, як встановлено колегією суддів, ОСОБА_2 у порушення ст.109 ЖК УРСР не було направлено письмової вимоги ОСОБА_1 звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання даної вимоги, на що звертає увагу і ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Шульга Павло Миколайович подав відзив, в якому вказує, що при ознайомлені з матеріалами справи представником позивача було встановлено, що в матеріалах справи міститься вимога, що направлялась іпотекодавцю ОСОБА_3 , хоч а по тексту позовної заяви вказувалось, що вимога направлена ОСОБА_2 . В суді першої інстанції відповідач не з`являвся, відзив не надавав, тому вказану помилку позивач не міг виправити у разі заперечення відповідача ще на стадії розгляду в суді 1 інстанції. Про вказану помилку позивачу сталу відомо тільки на стадії апеляційної інстанції. В зв`язку з цим у позивача виникла необхідність долучити даний доказ саме на стадії апеляційного розгляду. До відзиву представником ОСОБА_1 адвокатом Шульгою П.М. було додано вимогу від 17.01.2020 року від ОСОБА_1 адресовану ОСОБА_2 про звільнення квартири в строк один місяць з дня отримання даної вимоги.

Однаку, вищевказані доводи представника позивача та докази, долучені до відзиву, не можуть бути прийняті апеляційним судом в зв`язку з нижченаведеним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. 4 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частини 1статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 3статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі N 704/192/18.

У відзиві представник позивача вказує про те, що в суді першої інстанції відповідач не з`являвся, відзив не надавав, тому вказану помилку позивач не міг виправити у разі заперечення відповідача ще на стадії розгляду в суді 1 інстанції. Про вказану помилку позивачу сталу відомо тільки на стадії апеляційної інстанції. В зв`язку з цим у позивача виникла необхідність долучити даний доказ саме на стадії апеляційного розгляду.

Таким чином, представником позивача не вказано з яких причин вищевказані документи не могли бути подані до суду першої інстанції у строк, встановлений ЦПК України, також, представник позивача не наводить об`єктивних причин у відзиві, які перешкоджали надати зазначені докази до суду першої інстанції під час розгляду справи.

Враховуючи наведене, в зв`язку з тим, що представником позивача не наведено у відзиві поважних та об`єктивних причин неподання доказів в установлені строки, докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу, суд апеляційної інстанції докази, долучені до апеляційної скарги, не приймає.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини третьої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом прийняття предмету іпотеки у власність. Дане іпотечне житло придбане за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Однак, в порушення ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР позивач не направив письмову вимогу мешканцю квартири, а саме відповідачу, про добровільне звільнення житлового приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не дотримано процедури повідомлення відповідача про необхідність звільнити займане приміщення, тому, виходячи з положень частини другої статті 109 ЖК УРСР, вимоги про виселення відповідача не підлягають до задоволення.

Отже, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про виселення до скасування як таке, що ухвалене без повного та всебічного з`ясування фактичних обставин справи, з невірним застосуванням норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 268 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кравченка Романа Михайловича задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_2 , скасувати.

Постановити нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 14 вересня 2023 року.

Головуючий: В.Г. Бородійчук

Судді : О.В. Карпенко

Л.І. Василенко