Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/2357/23

Провадження № 2-о/126/100/2023

"27" вересня 2023 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Губко В. І.

секретар Бурлака А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою, в якій просить встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, місце народження: Україна, с. Бирлівка Бершадського району Вінницької області померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Євпаторія Автономної Руспубліки Крим, Україна.

Заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 , в м. Євпаторія АРК Крим (тимчасово окупована територія) померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на земельну ділянку, площею 2,10017 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.За життя ОСОБА_2 вчинила заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті належну їй земельну ділянку, площею 2,52 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Бирлівської сільської ради Гайсинського (Бершадського) району Вінницької області та належить їй на підставі Державного акта на прав приватної власності на землю серії ІІІ-ВН№059035, виданого Бершадською районною державною адміністрацією Вінницької області, 30 серпня 2002 року заповіла заявнику ОСОБА_1 . Проте, зважаючи на те, що ОСОБА_2 померла на тимчасово окупованій території України у м. Євпаторія АРК Крим, свідоцтво про смерть останньої видане органом, яке на території України не створює правових наслідків, при цьому отримати документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій на даний час ведуться військові дії.

Встановлення факту смерті необхідно заявнику для реалізації своїх спадкових прав.

Заявник ОСОБА_1 заявив клопотання про розгляд справи у його відсутність .

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з поданою ОСОБА_1 до суду заявою, ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_2 , у місті Євпаторія, Автономної Республіки Крим, що на даний час є тимчасово окупованою територією, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на земельну ділянку, площею 2,10017 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_2 вчинила заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті належну їй земельну ділянку, площею 2,52 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Бирлівської сільської ради Гайсинського (Бершадського) району Вінницької області та належить їй на підставі Державного акта на прав приватної власності на землю серії ІІІ-ВН№059035, виданого Бершадською районною державною адміністрацією Вінницької області, 30 серпня 2002 року заповіла заявнику ОСОБА_1 , що підтверджується копією заповіту від 09.01.2018, посвідченого приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області Хмель Н.О.

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 01.08.2023 ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Євпаторія Республіка Крим, Російська Федерація, актовий запис № 9.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України; будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що органами державної реєстрації актів цивільного стану є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); виконавчі органи сільських, селищних і міських (крім міст обласного значення) рад.

Отже, Автономну Республіку Крим в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» з 20 лютого 2014 року визнано тимчасово окупованою територією, відповідно свідоцтво про смерть від 01.08.2023 видане органом, який створений у порядку, не передбаченому законом, тому воно є недійсним і не створює правових наслідків.

Отримати свідоцтво про смерть ОСОБА_2 у відділі ДРАЦС заявник позбавлений можливості, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ встановленого зразка, який може бути прийнято відділом ДРАЦС для здійснення реєстрації смерті.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст. ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що смерть особи є юридичним фактом та має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а видане на окупованій території свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 01.08.2023 не породжує правових наслідків, тому суд приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 на окупованій території.

На підставі викладеного та керуючись статтями ст.ст.7, 10, 76-82, 89, 263, 264, 265, 268, 273, 315, 317, 319, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території, задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України, місце народження: Україна, с. Бирлівка Бершадського району Вінницької області , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Євпаторія Автономної Республіки Крим, Україна.

Копію рішення негайно надіслати до Бершадського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Рішення підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. І. Губко