ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7164/23 Справа № 190/305/22 Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи його тим, що з 29 серпня 2012 року працював монтером колії 3-го розряду 05 околотку третьої дільниці у структурному підрозділі «П`ятихатська дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». 07 травня 2015 року був призваний на строкову службу у Збройні Сили України та направлений до в/ч НОМЕР_1 .

Зазначав, що 07 червня 2016 року ним було укладено контракт строком на 5 років, з 07 червня 2016 року по 06 червня 2021 року. У період з 10 липня 2016 року по 28 вересня 2016 року він безпосередньо брав участь в АТО. У період з 26 серпня 2020 року по 31 січня 2021 року брав участь у здійснені заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях.

Вказував, що він був прийнятий на службу за контрактом та на нього розповсюджується гарантії встановлені ст.119 КЗпП України, проте його було звільнено з роботи наказом від 25 липня 2016 року відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України. Копію наказу про звільнення він отримав лише 18 червня 2021 року. Трудова книжка була видана 25 липня 2016 року його матері.

Посилаючись на те, що звільнення з займаної посади є безпідставним та таким, що порушує його права, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення від 25 липня 2016 року №105/ОС, виданий структурним підрозділом «П`ятихатська дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця»; поновити його на роботі на посаді монтера колії 3-го розряду 05 околотку третьої дільниці; стягнути з АТ «Українська залізниця» середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 263 252,96 грн; стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 04 березня 2022 року по дату ухвалення рішення суду у справі із розрахунку середньоденної заробітної плати 184,48 грн. за кожен день вимушеного прогулу.

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ про припинення трудового договору (контракту) від 25 липня 2016 року №105/ОС виданий структурним підрозділом «П`ятихатська дистанція колії» регіональна філія «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». Поновлено ОСОБА_1 на посаді монтера колії 3-го розряду 05 околотку третьої дільниці у структурному підрозділі «П`ятихатська дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» з 06 червня 2016 року. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 07 червня 2016 року по дату ухвалення даного судового рішення, а саме по 06 жовтня 2022 року, у розмірі 204 349,12 грн. без урахування передбачених законом утримань податків й інших обов`язкових платежів. Стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 2 632,60 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Українська залізниця», зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач пропустив строк звернення до суду та наслідки його спливу повинні застосовуватися незалежно від заяви сторін. Копія наказу про звільнення отримана позивачем 18 червня 2021 року, з даним позовом він звернувся 03 березня 2022 року, тобто з пропуском місячного строку на оскарження.

Позивач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 29 серпня 2012 року прийнятий на посаду монтера колії 3-го розряду 05 околотку третьої дільниці у структурному підрозділі «П`ятихатська дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», про що свідчить копія трудової книжки.

Згідно витягу з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 від 08 травня 2015 року №3 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення і призначено на посаду до 2 роти молодого поповнення.

07 червня 2016 року між Міністерством оборони України і ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років.

З копії витягу з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 від 07 червня 2016 року №144 слідує, що молодшого сержанта військової служби ОСОБА_1 вважати таким, що з 07 червня 2016 року справи та посаду командира 3 відділення охорони 1 взводу охорони 8 роти 3 батальйону охорони прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою шпк «молодший сержант».

Відповідно до копії наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04 червня 2021 року №112 старшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 вважати таким, що справи та посаду здав і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 06 червня 2021 року виключено із списків особового складу частини всіх видів забезпечення.

Наказом начальника дистанції колії структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 25 липня 2016 року №105/ОС позивача ОСОБА_1 звільнено 06 червня 2016 року з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.

Копію наказу про звільнення отримано позивачем на його звернення від 17 червня 2021 року зареєстроване за №936/06 18 червня 2021 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що на час вступу позивача на військову службу за контрактом була наявна визнана рішенням Ради національної безпеки та оборони України кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені цим рішення, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору, тому позивач мав право на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку, відповідно до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 2 ст.22 КЗпП України визначено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно із статтею 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N3933-XII(далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законності підстави для звільнення покладається на роботодавця.

Відповідно до частин першої та другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Таким чином, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за працівником, призваним на строкову військову службу, але не більше одного року, зберігається місце роботи та середній заробіток.

Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків закріплені статтею 119 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, з моменту прийнятими на військову службу за контрактом, за громадянами України, які були прийнятими на військову службу за контрактом зберігаються: місце роботи та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, в яких вони працювали на час прийняття на військову службу.

Виходячи із встановлених обставин та наведених норм законодавства України, у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення позивача наказом №105/ОС від 25 липня 2016 року з 06 червня 2016 року, оскільки позивач 07 травня 2015 року був призваний на строкову службу у Збройні Сили України та направлений до в/ч НОМЕР_1 та зарахований до списків особового складу частини з 08 травня 2015 року, 07 червня 2016 року був прийнятий на військову службу за контрактом, а відтак мав гарантоване державою право на збереження робочого місця та середньомісячного заробітку.

За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Єдиним доводом апеляційної скарги відповідача є те, що позивач пропустив строк звернення до суду та наслідки його спливу повинні застосовуватися незалежно від заяви сторін. Копія наказу про звільнення отримана позивачем 18 червня 2021 року, з даним позовом він звернувся 03 березня 2022 року тобто з пропуском місячного строку на оскарження.

Згідно зі ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Цей строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк звернення до суду за вирішенням трудового спору обраховується з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення місячний строк обраховується з дня вручення працівникові копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, тобто ця норма містить вичерпний перелік обставин, з настанням яких починається перебіг строку звернення до суду.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №6-2426цс15 зроблено висновок, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки, встановлені ст.233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише за наявності поважних причин. При цьому поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

Копія наказу про звільнення отримана позивачем 18 червня 2021 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року КЗпП України доповнено Главою XIX Прикінцеві положення, відповідно до якої під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року №1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України було встановлено карантин.

З матеріалів справи вбачається, що позивач отримавши копію наказу про звільнення 18 червня 2021 року, тобто під час дії карантину, та звернувся до суду з даним позовом 03 березня 2022 року, тобто в період дії карантину .

Таким чином, строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору позивачем не пропущено, оскільки визначений ст. 233 КЗпП України строк був продовжений на строк дії карантину.

Посилання апеляційної скарги на те, що глава ХІХ Прикінцевих положень КЗпП України де йдеться про подовження строків не може бути застосовані оскільки спір виник до набрання чинності Закону №540-ІХ, колегією суддів відхиляються, оскільки позивач про порушення свого права дізнався отримавши копію наказу про звільнення, тобто під час дії вказаного закону.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: Т.Р.Куценко

М.О.Макаров