ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року

м.Черкаси

Справа № 2-4373/07
Провадження № 22-ц/821/1537/23
Категорія: скарга на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Карпенко О.В.

суддів Сіренка Ю.В., Василенко Л.І.

за участю секретаря Мунтян К.С.

учасники справи:

заявник: Товариство з обмеженою відповідальністю « Компанія «Ніко-Тайс»

заінтересовані особи: ОСОБА_1

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» на додаткову ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 серпня 2023 року (постановлену під головуванням судді Булгакової Г.В. в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси) про відмову у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» про покладення на ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу у справі 2-4373/07,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог

20 червня 2023 року ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулася до суду із заявою про розподіл судових витрат у справі, якою просила стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства 6000,00 грн. витрат на правову допомогу, вказуючи, що ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.06.2023 заяву ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» задоволено, замінено стягувача під час примусового виконання заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.11.2007 по справі № 2-4373/07, котре набрало законної сили, та виконавчого листа по справі № 2-4373/07, виданого 24.12.2007 на виконання заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.11.2007 по справі № 2-4373/07, про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором кредиту № АЦ-00486 від 04.07.2007 в сумі 12 669,59 грн. - КС «ФЕДЕРАЦІЯ» на правонаступника - ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС».

Відповідні судові витрати, понесені заявником на правову допомогу при вирішенні питання про заміну сторони у справі, мають бути відшкодовані за рахунок боржника.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Додатковою ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 серпня 2023 року у задоволенні заяви - відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки заміна кредитора у матеріальних правовідносинах, що відбулась внаслідок добровільного придбання ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» у КС «ФЕДЕРАЦІЯ» права вимоги дебіторської заборгованості за договором № 22-03-2023/3 від 22.03.2023 та таке відступлення відбулось без згоди боржниці ОСОБА_1 за вільним волевиявленням нового кредитора ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС», якому достеменно було відомо про те, що набуття ним права вимоги до боржника зумовить необхідність вчинення процесуальних дій по заміні стягувача у виконавчому провадженні, тому покладання на боржника відповідальності у вигляді відшкодування правонаступнику кредитора (новому кредитору) витрат на правову допомогу у зв`язку із розглядом судом заяви про заміну сторони (стягувача) у справі № 2-4373/07 є непропорційним процесуальним заходом, який суперечить засадам справедливості і розумності з урахуванням того, що понесення таких витрат зумовлено обставинами, які настали не з вини боржника.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 25 серпня 2023 року, ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС», вважаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена із порушенням норм процесуального права, просило суд апеляційної інстанції ухвалу суду скасувати та задовольнити вимоги заяви про відшкодування судових витрат.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував Рекомендацію Комітету Міністрів Ради Європи стосовно полегшення доступу до правосуддя у спосіб відшкодування стороною, що програла, судових витрат переможця у спорі.

Скаржник вважає, що місцевий суд втрутився у принцип свободи договору між сторонами правовідносин щодо надання правової допомоги в частині визначення розміру гонорару.

Також вказує, що судом не наведено жодного обґрунтування, чому саме витрати заявника не можуть бути відшкодовані.

Стверджує, що позиція суду є недобросовісною, необґрунтованою та суперечливою, адже суд не врахував, що саме боржник допустив невиконання кредитних зобов`язань та судового рішення про стягнення боргу, що обумовило вступ у справу нового кредитора. Зазначає, що за відсутності правового регулювання, суд першої інстанції мав застосувати аналогію права та аналогію закону.

Також стверджує, що суд в порушення приписів ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. ст. 55, 452 ЦПК України не вказав, як могла бути замінена сторона у справі без звернення до суду.

Скаржник вважає, що розмір витрат на правову допомогу є обґрунтованим та співмірним зі складністю справи, а тому підлягає відшкодуванню.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Так судом встановлено, що заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.11.2007 по справі № 2-4373/07 стягнуто з ОСОБА_1 на користь КС «ФЕДЕРАЦІЯ» заборгованість на підставі договору кредиту № АЦ-00486 від 04.07.2007 у загальному розмірі 12 669,59 грн. 24.12.2007 на виконання вищезазначеного рішення судом були видані відповідні виконавчі листи. На сьогодні заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.11.2007 по справі № 2-4373/07, котре набрало законної сили, та виконавчий лист по справі № 2-4373/07, виданий 24.12.2007 Придніпровським районним судом м. Черкаси не виконані.

22.03.2023 між КС «ФЕДЕРАЦІЯ» та ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» було укладено договір № 22-03-2023/3 купівлі-продажу права вимоги дебіторської заборгованості, на виконання умов якого КС «ФЕДЕРАЦІЯ» передала ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» на підставі акту перелік документів, що підтверджують права вимоги до боржників.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.06.2023 заяву ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» задоволено, замінено стягувача під час примусового виконання заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.11.2007 по справі № 2-4373/07, котре набрало законної сили, та виконавчого листа по справі № 2-4373/07, виданого 24.12.2007 на виконання заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.11.2007 по справі № 2-4373/07, про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором кредиту № АЦ-00486 від 04.07.2007 в сумі 12 669,59 грн. - КС «ФЕДЕРАЦІЯ» на правонаступника - ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС».

При розгляді цієї заяви ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» понесено судові витрати на правову допомогу в сумі 6000,00 грн., які товариство просило відшкодувати згідно заяви від 20.06.2023, вимоги якої відхилено оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування заявнику понесених при розгляді заяви про заміну сторони справи витрат на правову допомогу, апеляційний суд враховує таке правове регулювання.

Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 даної статті зазначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частина 2 статті 141 передбачає, що судові витрати, пов`язані, зокрема, з наданням правової допомоги, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина 3 статті 141 ЦПК України зобов`язує суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Крім того, окремий порядок вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження регламентується положеннями ст. 442 ЦПК України, яка не передбачає відшкодування учасникам судового розгляду судових витрат при прийнятті судового рішення по суті вказаного питання.

Також цих питань не регламентує і ст. 55 ЦПК України щодо залучення до участі у справі правонаступника сторони.

Саме вказані норми процесуального права були покладені в основу вимог ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» щодо заміни сторони у справі та висновків суду в ухвалі від 12.06.2023, якою вимоги товариства задоволено.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України суд, як орган державної влади, правомочний здійснювати свої повноваження виключно на підставі, в межах та у спосіб, визначений Конституцією та законами України.

Питання розподілу судових витрат в межах цивільного судочинства врегульовано вищенаведеними приписами ЦПК України.

Так, за змістом ч.1 та п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу, питання про можливість розподілу яких порушує заявник, визначається через пов`язаність з розглядом справи.

Загальне правило про порядок розподілу таких витрат, приведене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України, пов`язує такий розподіл з результатами розгляду позовних вимог, тобто вирішення справи по суті.

Згідно з ч. 3 ст. 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Стаття 142 ЦПК України передбачає спеціальні застереження щодо можливості розподілу судових витрат у разі завершення провадження ухвалою суду про його закриття чи залишення позову без розгляду; спеціальний припис відносно розподілу судових витрат при постановленні ухвали суду передбачено і ст. 452 ЦПК України відносно результатів розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного/приватного виконавця при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень.

Оскільки, як вказувалося вище, ні норми ст. 55 ні норми ст. 442 ЦПК України, які були застосовані судом при розгляді заяви товариства про заміну сторони у справі (на відміну від згадуваних положень ст.ст. 142, 452 ЦПК України), не містять окремого порядку розподілу судових витрат при вирішенні вказаних процесуальних питань, суд першої інстанції правомірно відмовив заявнику у відшкодуванні за рахунок протилежної сторони понесених витрат на правову допомогу при вирішенні питання про заміну сторони у справі після ухвалення рішення суду по суті спору.

Відтак, до правовідносин у справі щодо відшкодування судових витрат на правову допомогу при вирішенні питання про заміну сторони у справі після вирішення спору по суті норми ст. 141 ЦПК України, на які вказав заявник, застосовані бути не можуть.

Апеляційний суд наголошує, що положення ЦПК України не містять спеціальної норми, яка б передбачала покладення судових витрат на сторону (позивача чи відповідача) у разі заміни сторони у виконавчому провадженні на стадії виконання рішення суду.

Заміна сторони стягувача обумовлюється виключно вчиненням відповідного правочину між первісним та новим кредитором щодо передачі права вимоги, що не пов`язується з жодними діями відповідача, які б стосувалися безпосередньо нового кредитора. З огляду на це, намагання останнього покласти на відповідача необов`язкові та невідворотні витрати за відсутності відповідної процесуальної підстави їх розподілу фактично перетворює такі витрати на позадоговірну штрафну санкцію для боржника, про що вірно зазначив суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог заяви товариства у справі.

Зважаючи на основні засади цивільного судочинства, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, відсутність правової норми, яка б передбачала порядок розподілу судових витрат (витрат на правничу допомогу) у разі звернення особи із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, або сторони у справі та прийняття за результатами розгляду відповідного судового рішення, покладення таких витрат на іншу сторону - відповідача призведе до порушення основних засад судочинства.

У аспекті викладеного вище, посилання скаржника на те, що позиція суду не враховує, що саме боржник допустив невиконання кредитних зобов`язань та судового рішення про стягнення боргу, що обумовило вступ у справу нового кредитора, є безпідставним, оскільки спір щодо кредитних зобов`язань боржника при вирішенні питання про заміну сторони у справі правонаступником не вирішувався та щодо зазначених правовідносин кредитора та боржника суд висновків не робив.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваній ухвалі, є вірними.

Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на те, що згідно постанови ВП ВС від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, а також інших правових висновків ВС від 04.06.2019 у справі №910/21516/17, від 24.07.2018 у справі №918/560/16, від 06.03.2019 у справі №910/15357/17, від 03.05.2019 у справі №910/10911/18, від 20.11.2020 у справі №910/4783/19, від 25.06.2019 у справі №904/66/18 та ВП ВС від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, судові витрати мають відшкодовуватися відповідачем. Жодне із зазначених рішень ВС та ВП ВС не містить висновку про можливість покладення при вирішенні процесуального питання про заміну сторони у справі судових витрат особи, яка ініціювала розгляд такого питання, на інших учасників справи.

Крім того, колегія суддів критично оцінює посилання скаржника у справі на Рекомендацію Комітету Міністрів Ради Європи стосовно полегшення доступу до правосуддя у спосіб відшкодування стороною, що програла, судових витрат переможця у спорі. Адже при розгляді заяви про заміну сторони у справі, як у даному випадку, судовий спір не вирішувався, а встановлювалася обґрунтованість вимог заявника щодо вступу у справу як нового позивача (кредитора, що придбав права вимоги до боржника).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд втрутився у принцип свободи договору між сторонами правовідносин щодо надання правової допомоги в частині визначення розміру гонорару, апеляційний суд вважає необґрунтованими, адже жодних висновків щодо розміру гонорару адвоката заявника оскаржувана ухвала суду першої інстанції не містить.

Колегія судді вважає безпідставними доводи скаржника про те, що суд не навів жодного обґрунтування, чому саме витрати заявника не можуть бути відшкодовані та надмірно формально застосував процесуальні норми щодо відшкодування судових витрат, оскільки їх повністю спростовано мотивувальною частиною оскаржуваної ухвали, в якій надано оцінку всім доводам заявника у справі та зазначено належні та достатні мотиви їх відхилення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Також не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі про те, що суд мав застосувати аналогію права та аналогію закону, оскільки, з урахуванням такої засади цивільного судочинства, як відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України), право на відшкодування має сторона, яка отримала рішення про перемогу у спорі з протилежною стороною, а в даному випадку боржник не має невирішеного спору із заявником, який ініціює свій вступ у справу, як правонаступник кредитора.

Доводи скаржника про те, що суд, в порушення приписів ст. 15 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст. ст. 55, 452 ЦПК України не вказав, як могла бути замінена сторона у справі без звернення до суду, а також про те, що розмір витрат на правову допомогу є обґрунтованим та співмірним зі складністю справи, не свідчать про помилковість ухвали суду першої інстанції та про наявність у боржника обов`язку відшкодовувати судові витрати особи, яка порушувала перед судом питання про вступ у справу, як правонаступник позивача.

Інших доводів щодо помилковості висновків суду першої інстанції в цій справі подана апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що не грунтуються на вимогах чинного законодавства, а відтак вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини даної справи, прийнявши до уваги, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду немає, а тому апеляційну скаргу ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» залишити без задоволення.

Додаткову ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 серпня 2023 рокупро відмову у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» про покладення на ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу у справі 2-4373/07-залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена з підстав та на умовах, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Ю.В. Сіренко

Л.І. Василенко