ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2023 року м. Чернівці

Справа № 725/2545/21

Провадження №22-ц/822/16/23

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.,

секретар Факас А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

треті особи: Чернігівська районна державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Савчук Віталіна Григорівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2022 року, головуючий у І-й інстанції Войтун О.Б.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Кей-Колект», треті особи - Чернігівська районна державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В., приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання протиправними дій державних реєстраторів, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 25 вересня 2004 року за договором купівлі-продажу він набув у власність нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

30 жовтня 2006 року за договором іпотеки № 29269 він виступив поручителем та передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» вказану квартиру в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №11067213 від 30.10.2006 року укладеним між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк».

Зазначав, що у 2017 році ТОВ «Кей-Колект» зареєструвало за собою право власності на зазначену квартиру на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та в подальшому на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці №725/5719/17 від 14 травня 2018 року позивачем було повернуто квартиру у свою власність.

Надалі, 21 вересня 2020 року він отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з якої довідався, що 11 вересня 2020 року приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54021956, та зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_2 за громадянином ОСОБА_2 ..

Крім того, стало відомо, що 16 червня 2020 року Державний реєстратор Чернігівської державної адміністрації Чернігівської області Пінчук І.Ю. на підставі договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки, серія та номер 5207-5208, виданим 12 грудня 2011 року, видавник приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В., прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52672086, та вніс в Державний реєстр іпотек запис про іпотеку майна позивача після п`яти років припинення обтяження та іпотеки № 29269 (14.10.2015 року) та після закінчення строку дії іпотечного договору № 29269 у 2017 році.

Також належна йому квартира 01 липня 2020 року зареєстрована приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за невідомою особою ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу від 01 липня 2020 року.

Зазначав, що ОСОБА_2 незаконно заволодів його майном, майно вибуло з його права власності не з його волі, а на підставі незаконних дій відповідачів та третіх осіб, оскільки державний реєстратор Чернігівської райдержадміністрації вчинив неправомірні дії щодо внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомості про іпотеку та обтяження за Іпотечним договором № 28269 та незаконні дії при прийнятті Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за номером: 52672086 від 16 червня 2020 року, порушуючи ст.ст. 10, 17, 18, 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 01 липня 2020 року приватний нотаріус Пономарьова Д.В. незаконно прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 , за власником ОСОБА_3 без повідомлення, яке передбачено ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та без повідомлення про оцінку майна, за яку має намір продати Іпотекодержатель майно, без вимоги про усунення порушення основного зобов`язання із зазначенням суми боргу, а також надалі 11 вересня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 , за власником ОСОБА_2 без зазначення та реєстрації взагалі частки в майні, реєструється право власності на квартиру позивача.

Просив визнати протиправними дії Державного реєстратора Чернігівської державної адміністрації Пінчука І.Ю. щодо внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомостей про іпотеку та обтяження за Іпотечним договором №28269 та при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за номером: 52672086 від 16.06.2020 року реєстрації іпотеки та обтяження. Визнати протиправними дії приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Пономарьової Д.В., яка здійснила реєстраційну дію щодо посвідчення договору купівлі-продажу майна від 01 липня 2020 року, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 27,4 кв. м, житловою площею 21,1 кв.м, без перевірки виконання зобов`язання, письмових вимог та повідомлень про вручення, довідок про суму боргу, наявності повідомлень про наміри укладення договору купівлі-продажу. Витребувати з незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь власника ОСОБА_1 нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 27,4 кв.м., житловою площею 21,1 кв.м. (реєстраційний номер майна: -5638059, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) та припинити право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 27,4 кв. м, житловою площею 21,1 кв. м (реєстраційний номер майна : 5638059, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Витребувано у відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 27,4 кв. м, житловою площею 21,1 кв.м (реєстраційний номер майна: 5638059, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Припинено право власності ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 27,4 кв. м, житловою площею 21,1 кв. м (реєстраційний номер майна: 5638059, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Кей-Колект» при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені на підставі договору купівлі-продажу не дотрималось умов Договору іпотеки від 30 жовтня 2006 року та вимог Закону України «Про іпотеку», що призвело до порушення прав ОСОБА_1 як іпотекодавця та вибуття майна квартири АДРЕСА_2 поза волею власника.

Саме по собі укладення договору іпотеки не може вважатись вираженням волі власника на вибуття майна з власності, саме тому і Законодавством передбачена необхідність повідомлення Іпотекодавця про порушення позичальником зобов`язання, яким забезпечена іпотека, задля можливості усунення таких порушень замість позичальника, тим самим зберегти своє майно.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки у 2015 році до реєстру було внесено відомості про припинення іпотеки, однак після скасування за рішенням суду за ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки сторони Договору повернулись до початкового становища.

При цьому 03 вересня 2018 року, коли було внесено відомості до реєстру про скасування права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру, не було відновлено запис про іпотеку, яка продовжувала діяти.

Вимога позивача щодо визнання протиправними дій приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Пономарьової Д.В., яка здійснила реєстраційну дію щодо посвідчення договору купівлі-продажу майна від 01 липня 2020 року, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_2 загальною площею 27,4 кв. м, житловою площею 21,1 кв. м, без перевірки виконання зобов`язання, письмових вимог та повідомлень про вручення, довідок про суму боргу, наявності повідомлень про наміри укладення договору купівлі-продажу, на думку суду, не потребує вирішення, оскільки метою віндикаційного позову (з яким звернувся позивач) є повернення майна законному власнику у його фактичне володіння, а тому задоволення позовної вимоги про витребування квартири у відповідача на користь ОСОБА_1 в повній мірі забезпечує захист порушених прав позивача.

На рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2022 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішенням, яким у задоволенні позову відмовити та доповнити мотивувальну частину рішення суду, що саме « ОСОБА_2 , як власником, проведено капітальний ремонт спірної квартири АДРЕСА_2 загальною площею 28 кв. м, житловою площею 21,7 кв. м, внаслідок чого її вартість відповідно до звіту про оцінку майна від 26 травня 2021 року, складеного ТОВ «Тоскор», збільшилась до 823 400 грн.»

Посилається на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту щодо витребування квартири в площах, які відсутні в правовстановлюючих документах та реєстрі.

Після купівлі спірної квартири ним проведено її капітальний ремонт, у зв`язку з чим вартість квартири зросла в 3,8 рази, ніж зазначена іпотечна вартість квартири, що порушує баланс інтересів сторін та свідчить про можливість спричинення йому значних збитків та покладання на нього значного фінансового тягаря. Дана квартира є його єдиним житлом та єдиним нерухомим майном, що є у його власності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в частині задоволених вимог - без змін.

Зазначає, що відсутній іпотечний договір за №29269 від 30 жовтня 2006 року, який підписувався ОСОБА_1

ТОВ «Кей-Колект» не надав до суду жодного підтверджуючого документа, що ТОВ «Кей-Колект» звертався до ОСОБА_1 з вимогою про усунення порушень основного зобов`язання та з повідомленням про намір укласти договір купівлі-продажу майна позивача та умов договору іпотеки, який знаходився у позивача.

За відсутності належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Вважає, що ефективним способом захисту прав позивача є саме витребування майна з чужого незаконного володіння, що заявлено до останнього набувача цього майна.

Не можуть прийматись до уваги доводи апелянта про порушення балансу сторін, оскільки апелянт не позбавлений права звернутись з окремим позовом про відшкодування матеріальних збитків у разі, якщо вважає, що порушено його право та він поніс матеріальні збитки.

Також на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2022 року представник позивача ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови судом щодо визнання неправомірними дій та рішень державних реєстраторів, та винести в цій частині нове рішення, яким зазначені вимоги задовольнити. В частині задоволених позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння рішення залишити в силі.

Посилається на те, що судом першої інстанції в оскаржуваній частині рішення суду порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що реєстратор незаконно поновив запис про іпотеку, оскільки немає жодного документа, на підставі якого державний реєстратор міг би прийняти законне рішення про відновлення іпотеки та обтяження.

Вважає, що дії щодо поновлення записів про іпотеку, відновлення іпотеки Державним реєстратором Чернігівської державної адміністрації Чернігівської області Пінчук І.Ю. є протиправним. Відповідно усі подальші дії, які здійснювались різними реєстраторами також були протиправними, відповідач ОСОБА_2 не був позбавлений права ознайомитись з такими діями у відповідних публічних державних реєстрах.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності визначених частиною 1 статті 17 ЗУ «Про іпотеку» підстав для припинення іпотечного договору, зокрема припинення основного зобов`язання.

Витребування спірної квартири завдає йому потрійний тягар.

Крім того, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2022 року ТОВ «Кей-Колект» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Воно спирається лише на одну обставину, а саме, що позивач нібито не був повідомлений про намір іпотекодержателя звернути стягнення.

Зазначає, що відповідно до розділу 5 договору іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя сторони домовились про способи задоволення вимог іпотекодержателя, передбачені ст. 36 ЗУ «Про іпотеку»; для застосування таких способів повинно бути дотримано декілька умов, зокрема, допущено порушення основного зобов`язання, пред`явлення вимоги кредитора, нездійснення іпотекодавцем/боржником дій, щодо усунення порушень основного зобов`язання.

Спірні правовідносини виникли на підставі невиконання ОСОБА_4 зобов`язання перед кредитором. Суд при оцінці балансу інтересів віддав перевагу правам боржника та його майнового поручителя, які мають заборгованість перед кредитором, перед правами набувача, який діяв добросовісно.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в частині задоволених вимог - без змін.

Мотиви відзиву аналогічні з викладеними мотивами відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, судова колегія вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ТОВ «Кей-Колект» слід задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 30 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки №29269, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку Банку належну йому на праві власності двокімнатну квартиру загальною площею 27,4 кв. м, житловою площею 21,1 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , з метою забезпечення належного виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору №11067213 від 30 жовтня 2006 року (т.1 а.с.30-31).

Квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Ткачук В.О. (т.1 а.с.28-29).

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу та договір відступлення права вимоги, відповідно до якого банк відступив товариству свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, в тому числі і до боржника ОСОБА_4 , а також за договорами іпотеки, в тому числі щодо іпотекодавця ОСОБА_1 (дана обставина встановлена рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці №725/5719/17 від 14.05.2018 р. та сторонами не заперечувалась).

14 травня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ Кобелєвою А.М. прийнято рішення №25273247 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме, про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ТОВ «Кей-Колект» (т.1 а.с.43).

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 травня 2018 року визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_2 , №25273247 від 14.10.2015 року (т.1 а.с.34-42).

03 вересня 2018 року на підставі зазначено рішення суду внесено відомості до реєстру про скасування права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру (т.1 а.с.43).

01 липня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за покупцем ОСОБА_3 .. Згідно з зазначеним Договором ТОВ «Кей-Колект» здійснило відчуження спірної квартири як Іпотекодержатель на підставі договору іпотеки №28269, посвідченого 30 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іпатовою М.М. за реєстровим номером 3409, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , що містить іпотечне застереження та Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки посвідченого 12 грудня 2011 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В. за реєстровими номерами 5207-5208, укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» (т.1 а.с.52-55).

Надалі між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 11 вересня 2020 року було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г., та ОСОБА_2 придбано за 407 688,24 грн квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с.49-51).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 обрав спосіб захисту порушених прав шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) (далі Закон) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини 5 статті 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з частинами 1, 4 статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частини перша та друга статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

З договору іпотеки, посвідченого 30 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іпатовою М.М. за реєстровим номером 3409, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , вбачається, що сторони передбачили, що у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами /п.2.1.1/.

Пунктом 4.2 Договору сторони погодили, що звернення стягнення здійснюється на підставі: або рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя; або за договором між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Пунктом 4.3, п. 4.4 Договору визначено, що у випадках зазначених у п.п.2.1.1-2.1.2 Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю повідомлення оформлене згідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку». У разі невиконання Іпотекодавцем вимог, зазначених у повідомленні, про яке йдеться у п.4.3, Іпотекодержатель здійснює звернення стягнення.

Згідно з п. 4.6 Договору звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог Іпотекодержателя, здійснюється відповідно до розділу 5 Договору та відповідно до V розділу Закону України «Про іпотеку».

Так, розділом 5 Договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься у договорі.

Відповідно до п.5.1 Іпотекодержатель самостійно визначає один із способів звернення стягнення на Предмет Іпотеки, зокрема право Іпотекодержателя від свого імені продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Пунктами 5.2 та 5.3 передбачено за яких обставин Іпотекодавцю надсилається повідомлення про застосування застереження, а також його зміст.

Крім того, п.5.5 Договору визначено, що у разі застосування права Іпотекодержателя від свого імені продати Предмет іпотеки як способу задоволення вимог Іпотекодержалеля він реалізує норми ст. 38 Закону і повідомлення, про яке йдеться п.5.2, вважається повідомленням Іпотекодавцю про намір укласти договір купівлі-продажу Предмета іпотеки.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачає якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків (частина 1 статті).

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог (частина 2 статті 38 ЗУ «Про іпотеку»).

Умови договору іпотеки та вимоги частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності належного надіслання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

З огляду на викладене, недотримання вимог частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про надсилання повідомлення, оформленого за вимогами ст. 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки відсутні будь-які повідомлення, листи та вимоги, які надсилались іпотекодержателем ТОВ «Кей-Колект» на адресу ОСОБА_1 за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу квартири від 01 липня 2020 року між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_3 у реєстраційній справі №01 на квартиру АДРЕСА_2 та її копії в електронній формі.

Однак у договорі купівлі-продажу від 01 липня 2020 року, укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., міститься посилання на те, що продавець (ТОВ «Кей-Колект») стверджує, що він за 30 днів до укладення договору письмово повідомив належним чином, передбаченим діючим законодавством України, Іпотекодавця про свій намір укласти договір купівлі-продажу.

Отже, ТОВ «Кей-Колект» при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені на підставі договору купівлі-продажу не дотрималось умов Договору іпотеки від 30 жовтня 2006 року та вимог Закону України «Про іпотеку», що призвело до порушення прав ОСОБА_1 як іпотекодавця та вибуття майна квартири АДРЕСА_2 поза волею власника.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справа № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), вказано, що:

«Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Велика Палата Верховного Суду відзначає, що предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Разом з тим, оцінці у справі, яка переглядається, підлягали не тільки обставини вибуття майна з володіння ОСОБА_1 , а й обставини набуття цього майна ОСОБА_2 у контексті добросовісності останнього набувача.

У цій справі суд першої інстанції не встановлював обставин, які могли би свідчити про недобросовісність ОСОБА_2 ..

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира ОСОБА_2 у ОСОБА_3 придбана на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г., зареєстровано в реєстрі 3987.

Згідно з вказаним договором купівлі-продажу ринкова вартість спірної квартири становить 407 688,24 грн.

З абзацу третього пункту п`ятого договору купівлі-продажу від 11 вересня 2020 року вбачається, що інформація про зареєстровані речові права, їх обтяження щодо об`єкту нерухомого майна, який є предметом даного договору, а також щодо власників об`єктів (крім права власності) у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня (інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек, Реєстру прав власності на нерухоме майно, виготовлені В.Г. Савчук, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, 11 вересня 2020 року) (т.1 а.с. 183-184).

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі та у відзиві на позов вказує, що в спірній квартирі ним проведено капітальний ремонт, у зв`язку з чим вартість квартири збільшилась у 3,8 рази від вартості, визначеної в іпотечному договорі, та на підтвердження зазначеного надав до суду звіт про оцінку майна, виконаний ТОВ «Тоскор» від 26 травня 2021 року, відповідно до якого ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 загальною площею 28 кв. м, на 26 травня 2021 року, становить 823 400 грн (т.1 а.с.189-193).

Колегія суддів надаючи оцінку обставинам вибуття спірного майна з власності позивача ОСОБА_1 та набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру в контексті добросовісності набувача, звертає увагу, що ОСОБА_2 придбав спірне майно 11 вересня 2020 року у ОСОБА_3 , у зв`язку з чим не знав і не міг знати про обставини передачі майна від боржника стягувачу та про існування спорів між ТОВ «Кей-Колект» і ОСОБА_1 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Так, на момент придбання спірного майна ОСОБА_2 в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна, яке він набув у власність. Під час придбання майна ОСОБА_2 правомірно очікував, що ОСОБА_3 мав право ним розпоряджатися, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

Обставини вибуття спірної квартири з володіння ОСОБА_1 мають значення і для висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном добросовісним набувачем, який набув спірне майно за відплатним договором.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в разі задоволення позову в цій справі ОСОБА_2 буде змушений сам шукати способи компенсації своїх витрат, як на придбання спірної квартири, так і витрат, понесених ним на її поліпшення, що є неприйнятним та покладає на відповідача як добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про можливість витребування спірної квартири у ОСОБА_2 .

Оскільки наявні підстави для відмови у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем і на нього буде покладено як на набувача індивідуальний і надмірний тягар, колегія суддів не аналізує інші доводи апеляційної скарги.

З огляду на викладене, безпідставними є доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_6 про те, що відповідач ОСОБА_2 не був позбавлений можливості ознайомитись з такими діями у відповідних публічних державних реєстрах.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі позивача щодо визнання неправомірними дій та рішень державних реєстраторів, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку, що державним реєстратором Чернігівської державної адміністрації Пінчуком І.Ю. при прийнятті оскаржуваного рішення формально не було вчинено протиправних дій, виходячи з наступного.

14 травня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ Кобелєвою А.М. прийнято рішення №25273247 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме, про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ТОВ «Кей-Колект» (т.1 а.с.43).

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці №725/5719/17 від 14 травня 2018 року визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_2 , №25273247 від 14 жовтня 2015 року (т.1 а.с.34-42).

03 вересня 2018 року на підставі зазначено рішення суду було внесено відомості до реєстру про скасування права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру (т.1 а.с.43).

Отже, при зверненні стягнення на предмет іпотеки у 2015 році до реєстру було внесено відомості про припинення іпотеки, однак після скасування за рішенням суду за ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки сторони Договору повернулись до початкового становища.

При цьому 03 вересня 2018 року, коли було внесено відомості до реєстру про скасування права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру, не було відновлено запис про іпотеку, яка продовжувала діяти.

За встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України).

Згідно з частиною 2 статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги доводи, приведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а ОСОБА_1 є звільненим від сплати судового збору, як особа з інвалідністю ІІ групи, понесені ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції витрати зі сплати судового збору в розмірі 3913,50 грн підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 травня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та заборонено ОСОБА_2 розпоряджатися квартирою АДРЕСА_2 , в тому числі вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири.

В силу частини 9 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (ч.10 ст.158 ЦПК України).

Відповідно до вказаних норм скасування заходів забезпечення позову передбачає зняття застосованих судом обмежень, покликаних забезпечити можливість виконання судового рішення, у випадку зміни ситуації в порівнянні з тією, що існувала при застосуванні таких обмежень, коли в результаті такої зміни потреба в застосованих обмеженнях відпала.

Оскільки заходи забезпечення позову вживаються з метою забезпечення реального захисту прав або інтересів позивача у разі задоволення позову в конкретній справі, залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі, а також відмова у задоволенні позову є підставою для скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2022 року в частині задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: Чернігівська районна державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Савчук Віталіна Григорівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_1 ) 3 913 (три тисячі дев`ятсот тринадцять) гривень 50 копійок судового збору, сплаченого у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вжиті у цій справі ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 травня 2021 року заходи забезпечення позову скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 25 вересня 2023 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк