Номер провадження: 22-ц/813/5476/23
Справа № 946/3762/22
Головуючий у першій інстанції Адамов А.С.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Гуденко Д.О., Пересипка Д.В.

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Адамова А.С., в приміщенні того ж суду

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки, припинення права власності, визнання прав забудовника, припинення прав забудовника,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

06.06.2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 , якими просить: припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. А - житловий будинок, у т.ч. літ. а - веранда, загальною площею 71,0 кв.м., у т.ч. житловою 32,9 кв.м. №1 - огорожа, №2 - ворота, хвіртка, №3 мостіння, №4 - водопровід, №5 - зливна яма, №6 - огорожа, №11 огорожа; визнати за ОСОБА_1 права забудовника на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. В - житловий будинок, т.ч. літ. в1 - мансарда, літ. в2 - сходи, літ. в3 - тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою 30,4 кв.м., літ. Г - вхід у підвал, літ. г - підвал, літ. Д - гараж, літ. д - оглядова яма, №7 хвіртка, №8 водопровід, №9 - мостіння, №10 - басейн, №12 паркан; припинити права забудовника ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ.В - житловий будинок, т.ч. літ. в1 - мансарда, літ. в2 - сходи, літ. в3 - тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою 30,4 кв.м., літ. Г - вхід у підвал, літ. г - підвал, літ. Д - гараж, літ. д - оглядова яма, №7 хвіртка, №8 водопровід, №9 - мостіння, №10 - басейн, №12 паркан.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач ОСОБА_1 , зазначила, що 02.09.1992 за договором дарування вона, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 набули у власність в рівних незакінчений будівництвом будинок з процентом виконання будівельних робіт па 95 відсотків у АДРЕСА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.Н. 02.09.1992, реєстровий №2/4545. У 1992 році об`єкт нерухомого майна складався з літ. А - житлового будинку, 1972 року забудови, літ. а - веранда, 1981 року забудови, літ. Б - вбиральня, рік забудови невідомий (на теперішній час господарську будівлю знесено). Сторони отримали у власність земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки: :01:049:0265, цільове призначення: В.02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, вид використання: будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею: 0,0556 га. місце розташування: АДРЕСА_1 , про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №759814. виданий відділом Держкомзему у місті Ізмаїлі Одеської області 12.11.2009. У 2010 році виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради №710 від 03.06.2010 надано дозвіл сторонам на будівництво літньої кухні, гаражу, входу у підвал та підвалу. Господарські будівлі зведено за рахунок позивача. Літню кухню на теперішній час реконструйовано у житловий будинок та зведено мансарду. Отже, на теперішній час на земельній ділянці знаходиться домоволодіння у складі: літ. А - житлового будинку, у т.ч. літ. а - веранда, загальною площею 71,0 кв.м., у т.ч. - житловою - 32,9 кв.м., літ. В - житловий будинок, у т.ч. літ. в1 - мансарда, літ. в2 сходи, літ. в3 - тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч, житловою - 30.4 кв.м., літ. Г - вхід у підвал, літ. г - підвал, літ. Д - гараж, літ. д - оглядова яма, №1-12- надвірні споруди. Літ. А житловий будинок, у т.ч. літ. а - веранда, загальною площею 71,0 кв.м., у т.ч. житловою 32,9 кв.м., №4 огорожа, № 2 - ворота, хвіртка, №3 - мостіння, №4 водопровід, №5 - зливна яма, №6 - огорожа, №11 - огорожа, знаходиться у фактичному користуванні відповідача на частині земельної ділянки площею 260 кв.м. Літ. В - житловий будинок, у т.ч. літ. в1 - мансарда, ліг. в2 - сходи, літ. в3 - тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою - 30,4 кв.м., літ. Г вхід у підвал, літ. г підвал, ліг. Д - гараж, літ. д - оглядова яма, №7 - хвіртка, №8 - водопровід, №9 - мостіння. №10 - басейн, №12 паркан, знаходиться у фактичному користуванні позивача на частині земельної ділянки площею 296 кв.м. Домоволодіння складається з будівель, які зведено з 1972 року по 2012 рік. Будівлі побудовані після 05.08.1992 року потребують введенню в експлуатацію, тому для отримання згоди як співвласника земельної ділянки на прийняття об`єкту нерухомого майна до експлуатації, вона декілька разів зверталась до відповідачки, на що остання відмовляла, в решті решт всі перемовини закінчувались сварками. Без згоди співвласника земельної ділянки отримати декларацію про готовність об`єкту і до експлуатації не вбачається можливим. Незважаючи на те, що у 1995 році відповідачка виїхала з родиною на постійне проживання до м. Запоріжжя, домовленості щодо фактично складеного порядку користування домоволодінням нею підтримуються, тому вона не претендує на частину приміщень літ. А житлового будинку, у т.ч. літ. а - веранда, які сторони набули в рівних частках на підставі договору дарування. Право власності на домоволодіння не зареєстровано, згоду як співвласник земельної ділянки на прийняття об`єкту нерухомого майна до експлуатації відповідач не надає, тому вона вимушена звернутись до суду для захисту своїх прав.

01.08.2022 року позивачем змінено обґрунтування та збільшено розмір позовних вимог, в яких позивач просить визначити, що частка у праві спільної сумісної власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належна ОСОБА_1 , становить 1/2 (одну другу) частки; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 (одну другу) частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. А житловий будинок, у т.ч. літ. а веранда, загальною площею 71,0 кв.м., у т.ч. житловою 32,9 кв.м. №1 огорожа, № 2 ворота, хвіртка, №3 мостіння, №4 - водопровід, №5 зливна яма, №6 - огорожа, №11 огорожа; визнати за ОСОБА_1 права забудовника на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. В житловий будинок, у т.ч. літ. в1 мансарда, літ. в2 сходи, літ. в3 тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою 30,4 кв.м., літ. Г вхід у підвал, літ. г підвал, літ. Д гараж, літ. д оглядова яма, №7 - хвіртка, №8 - водопровід, №9 - мостіння, №10 басейн, №12 паркан; припинити права забудовника ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. В житловий будинок, у т.ч. літ. в1 мансарда, літ. в2 сходи, літ. в3 тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою 30,4 кв.м., літ. Г вхід у підвал, літ. г підвал, літ. Д гараж, літ. д оглядова яма, №7 - хвіртка, №8 - водопровід, №9 - мостіння, №10 басейн, №12 паркан; припинити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач посилається на вимоги законодавства, якими визначено порядок поділу майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності (ст. ст. 370, 372 ЦК України), та порядок припинення права власності у спільному майні (ст. 365 ЦК України). В обґрунтування уточнених позовних вимог, позивач зазначив, що ним та за її власний рахунок господарськими способом здійснено будівельні роботи щодо зведення житлового будинку літ. «В» з мансардою літ. «в1», сходами літ. «в2», терасою літ. «в3», входу у підвал літ. «Г» з підвалом літ. «г»; гаражу літ. «Д» з оглядовою ямою літ.«д», при цьому на частку в інших будівлях, належну їй за законом, не претендує, однак, співвласниця навмисно ухиляється від вчинення дій щодо прийняття домоволодіння в експлуатацію, при цьому не проживаючи в указаному домоволодінні.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання частки, припинення права власності, визнання прав забудовника, припинення прав забудовника, задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 права забудовника на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. В - житловий будинок, у т.ч. літ. в1 - мансарда, літ. в2 - сходи, літ. в3 - тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою - 30,4 кв.м., літ. Г - вхід у підвал, літ. г - підвал, літ. Д - гараж, літ. д - оглядова яма, №7 - хвіртка, №8 - водопровід, №9 - мостіння, №10 - басейн, №12 паркан. Припинено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду доказів, якими встановлюється порушення його прав при поділі домоволодіння, яке знаходиться в спільній сумісній власності сторін, за варіантом, визначеним експертом. Відповідач у 1994 році виїхав до міста Запоріжжя на постійне місце проживання, де знаходиться і на теперішній час, що підтвердили також свідки, доказів щодо зведення спірних будівель, а саме: житлового будинку літ. «В» з мансардою літ. «в1», сходами літ. «в2», терасою літ. «в3», входу у підвал літ. «Г» з підвалом літ. «г»; гаражу літ. «Д» з оглядовою ямою літ. «д», не надано. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу. В поданій апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити нове рішення яким залишити без задоволення позовні вимоги .

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що мотивувальна частина рішення суду містить великий за обсягом перелік норм цивільного законодавства, більшість з яких не має значення для розгляду справи; натомість в ній нема посилання на норми права, які регулюють спірні правовідносини; наявне посилання на витяги з постанов Верховного Суду і ЕСПЛ. Однак мотивувальна частина рішення доволі обмежена текстом та змістом в частині висновків суду по суті позову і не підтверджує викладені в позовній заяві доводи на підтвердження заявлених позовних вимог. Між тим місцевий суд правильно встановив окремі обставини справи про наступне: «Судом встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.Н. 02.09.1992, реєстровий Л62/4545, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали співзабудовниками незакінченого будівництвом будинку з процентом виконання будівельних робіт на 95 відсотків за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №759814, виданого відділом Держкомзему у місті Ізмаїл Одеської області 12.11.2009, земельна ділянка кадастровим номером: :01:049:0265, цільове призначення: В.02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). площею: 0.0556 га. місце розташування: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності сторонам. Відповідно до рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради №710 від 03.06.2010 сторони отримали дозвіл на будівництво літньої кухні, гаражу, входу у підвал та підвалу». При цьому скаржниця вважала, що суд умисно замовчав, що за договором дарування від 02.09.1992 р. вона та сестра придбали у спільну сумісну власність недобудований житловий будинок з виконанням будівельних робіт на 95 %, який в технічному паспорті позначений літ. А. Таким чином, сторони у справі за вказаним договором дарування набули майнові права забудовників відносно недобудованого житлового будинку літ. А, тобто ми (забудовники будинку літ. А та співвласники земельної ділянки) отримали право: - добудувати житловий будинок літ. А, - здати його в експлуатацію. - отримати свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. А, - зареєструвати право власності на житловий будинок літ. А в реєстрі прав власності на нерухоме майно. Також вважала, що вони набули обов?язку у строк до липня 1993 року здійснити зазначені дії. Житловий будинок літ. А добудований за її участі та участі батьків вже після 02.09.1992 р. Однак в експлуатацію житловий будинок літ. А не здавався, правовстановлювальні документи на закінчений будівництвом житловий будинок літ. А не видавались і не реєструвались в реєстрах прав власності. Тобто, забудовники житлового будинку літ. А не виконали свої обов?язки забудовників,які мали виконати ще до липня 1993 р. належить на праві власності сторонам у справі. Викладене свідчить, що наразі закінчений будівництвом житловий будинок літ. А не Саме з цієї причини позивач не надала до суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на закінчений будівництвом житловий будинок літ. А, а місцевий суд не взяв до уваги, що важливу обставину. До цього часу сторони є власниками недобудованого житлового будинку з виконанням будівельних робіт на 95 %. Місцевий суд на сторінці 14 рішення зробив хибний висновок, що житловий будинок літ. А не потребує здачі в експлуатацію, так як побудований до 05 серпня 1992 року: «Згідно технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_3 12.10.2021 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 : будівлі у складі: літ. А житловий будинок, у т.ч. літ. а веранда, загальною площею 71,0 кв.м., у т.ч. житловою 32,9 кв.м. № 1огорожа, № 2 ворота, хвіртка, № 3 мостіння, № 4 - водопровід, № 5 зливна яма, № 6 - огорожа, № 11 огорожа, відповідно до вимог ст. ст. 2, 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, не підлягають здачі в експлуатацію». Вважала, що суд тут наплутав з датами- сторони у справі недобудований житловий будинок літ А придбали вже після 05.08.1992 р. і ще пізніше добудовували, що не враховано місцевим судом. Тому приписи ст. ст. 2, 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають застосуванню до житлового будинку літ. А Вважала, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що за договором дарування від 02.09.1992 р. сторони у справі не набули права будувати на земельній ділянці інші житлові будинки, будівлі та споруди, Для їх будівництва належало отримати спеціальні дозвільні документи. Рішенням № 710 від 03.06.2010 р. виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради ОСОБА_1 і ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво літньої кухні і гаражу, підвалу і входу до підвалу, з дотриманням будівельних норм і правил Зазначені будівлі вони збудували. Однак збудовані господарські будівлі вони не здали до експлуатації. Більше того, літню кухню надалі перебудували в житловий будинок літ. В. Таким чином, отримавши дозвіл на будівництво літньої кухні, було зведено новий житловий будинок літ. В, його будівництво здійснено всупереч всупереч встановленому порядку. Щодо правомірності будівництва житлового будинку літ. В та визнання за ОСОБА_1 права забудовника самочинно зведеного житлового будинку літ. В. Вважала, що суд першої інстанції за відсутності достатніх підстав та за відсутності відповідних норм права, діючи всупереч чинному законодавству незаконно визнав за ОСОБА_1 права забудовника самочинно зведеного житлового будинку літ. В, внаслідок чого рішення суду першої інстанції в цій частині належить скасувати. Також зазначала, що позивач ОСОБА_1 не надала до справи жодного письмового доказу- документу на підтвердження придбання нею будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку літ. В і інших будівель та споруд; на підтвердження виконання ремонтно-будівельних робіт тощо. Всі надані докази- це покази в суді свідка ОСОБА_4 (чоловіка позивачки) та свідка ОСОБА_5 (близької подруги позивачки), які обмежились тільки голослівними заявами на шкалт: ОСОБА_6 нічого не будувала, а все будувала ОСОБА_4 з чоловіком (свідком) ОСОБА_4 . Їх покази не містять конкретики, зокрема, не містять інформації про наступне: коли, хто, в якій кількості та які і де закупляє будівельні матеріали та за чий рахунок і які документи це підтверджують; хто, коли та які будівельні роботи виконував і в яких обсягах та за чий рахунок і які документи це підтверджують ... Так як рішення суду в цій частині ґрунтується виключно на показах свідків, зацікавлених у вирішенні справи на користь ОСОБА_1 , ґрунтується на припущеннях за відсутності належних і допустимих доказів, воно є незаконним та необґрунтованим і підлягає скасуванню. Вважала, що незаконним є рішення суду і в частині задоволення іншої позовної вимоги: «Припинити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності ца об?єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ». власності на об?єкт. По-перше, скаржниця вважала, що рішення незрозуміле та неконкретне: припинено право спільної сумісної на об`єкт . Про який об?єкт йдеться в рішенні суду ? Про житловий будинок літ. А чи про житловий будинок літ. В чи про погріб з гаражем чи про земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ? По-друге: зважаючи на те, що у справі відсутні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок літ. А, чи на житловий будинок літ. В, чи на земельну ділянку, це свідчить, що наразі на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 відсутні об?єкти нерухомості, які належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Так як за сторонами у справі не зареєстровані на праві спільної сумісної власності об?єкти нерухомості, то нема чого припиняти і незрозуміло, на які об?єкти суд припинив право спільної сумісної власності. Обгрунтовуючи рішення в цій частині місцевий суд вказав наступне: «Аналіз чинного законодавства щодо правового врегулювання прав забудовника, враховуючи ступінь готовності об?єкта 100 відсотків та технічну можливість поділу в натурі, дає підстави вважати домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , об`ектом завершеного будівництва, який може бути поділено з припиненням спільної сумісної власності учасників на майно. » Слід вважати, що суд таким чином (приховано) поділив між сторонами домоволодіння. яке складається з незаконного закінченого будівництвом житлового будинку літ. А і з самочино зведеного житлового будинку літ. В, однак забув вказати, які об?єкти нерухомості виділяє позивачу та які- відповідачу. Суд також порушив приписи законодавства, які регулюють питання припинення права спільної сумісної власності. Згідно нотаріально посвідченого 02.09.1992 р. договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , рідні сестри ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - набули право спільної сумісної власності на незакінчений будівництвом будинок з виконанням будівельних робіт на 95 %, - набули майнові права забудовників закінчити будівництво житлового будинку літ. А та здати його в експлуатацію. Після набуття права власності на незакінчений будівництвом житловий будинок (літ. А) скаржниця- ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 поділ житлового будинку не здійснювали. Більше того, вказаний об?єкт нерухомості з часу отримання в дар було розбудовано у домоволодіння і на земельній ділянці на цей час знаходиться вже два об?єкти нерухомості: два повноцінних житлових будинки: па законних підставах добудований житловий будинок літ. А та самочинно зведений житловий будинок літ. В. Житлові будинки літ. А та літ. В, як і домоволодіння в цілому, наразі не зареєстровані в якості об?єктів нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Наразі між нами існує майновий спір щодо належності кожній літньої кухні (яка стала частиною житлового будинку літ. В), гаражу і підвалу з входом до підвалу. Також існує між нами спір щодо користування житловим будинком літ. В та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Фактичний порядок користування житловими будинками літ. А і літ. В та земельною ділянкою нами не визначався і з цього приводу будь-які договори ми не укладали. Тому за приписами ст. 369 ЦК України, ст. 89 ЗК України скаржниця вважала, що вони мають користуватись житловими будинками та земельною ділянкою спільно. На підтвердження своєї тези щодо поділу нерухомості ОСОБА_1 не надала жодного доказу, зокрема, не надала договір про порядок користування земельною ділянкою та житловими будинками і господарськими будівлями та спорудами з моїм підписом. Тому надуманим є викладений в рішенні суду висновок, зроблений на голослівних заявах позивача ОСОБА_7 про існування встановленого нами за взаємною згодою порядку користування житловими будинками літ. А і літ. В та земельною ділянкою. Скориставшись відсутністю скаржниці в м. Ізмаїл, діючи всупереч її волі та не отримавши від неї згоди на поділ нерухомого майна, ОСОБА_1 самоправно зайняла ті будівлі та споруди, які зажадала (в т.ч. житловий будинок літ. В), а також зайняла частину земельної ділянки, що прилягає до них, встановила паркан та таким чином створила скаржниці перешкоди у користуванні житловим будинком літ. В та земельною ділянкою. Надалі після повернення до м. Ізмаїлу я маю намір в судовому порядку вирішити спір, що виник з ОСОБА_1 , щодо володіння та користування житловими будинками та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Зважаючи на те, що суд першої інстанції припустився помилок при застосуванні норм матеріального і процесуального права при розгляді справи, внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення в частині задоволення позову, рішення місцевого суду належить скасувати та ухвалити нове рішення про залишення позову без задоволення.

Рух провадження у справі

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 28 березня 2023 року, визначено склад суду, а саме: головуючий суддя: Воронцова Л.П., судді учасники колегії: Базіль Л.В., Кутурланова О.В..

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 22 травня 2023 року, визначено новий склад суду, а саме: головуючий суддя: Воронцова Л.П., судді учасники колегії: Базіль Л.В., Склярська І.В..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 березня 2023 року..

Рішенням Вищої ради правосуддя №567/0/15-23 від 30 травня 2023 року (зі змінами, відповідно до рішення №572/0/15-23 від 31 травня 2023 року) достроково закінчилось відрядження суддів Херсонського апеляційного суду Воронцової Л.П., Базіль Л.В., Склярської І.В..

05 червня 2023 року суддів Воронцову Л.П., Базіль Л.В., Склярську І.В. відраховано зі штату Одеського апеляційного суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 20 липня 2023 року, визначено новий склад суду, а саме: головуючий суддя: Кострицького В.В., судді учасники колегії: Назарова М.В., Лозко Ю.П..

Явка сторін

Сторони будучи належним чином повідомлені про дату, час, місце, розгляду апеляційних скарг в судове засідання з`явились та надали пояснення .

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, доводи апеляційної скарги , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовою колегією встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.Н. 02.09.1992, реєстровий Л62/4545, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали співзабудовниками незакінченого будівництвом будинку з процентом виконання будівельних робіт на 95 відсотків за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №759814, виданого відділом Держкомзему у місті Ізмаїл Одеської області 12.11.2009, земельна ділянка кадастровим номером: :01:049:0265, цільове призначення: В.02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). площею: 0.0556 га. місце розташування: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності сторонам.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради №710 від 03.06.2010 сторони отримали дозвіл на будівництво літньої кухні, гаражу, входу у підвал та підвалу.

При цьому суд першої інстанції помилково не взяв до уваги, що за договором дарування від 02.09.1992 р. скаржниця та сестра придбали у спільну сумісну власність недобудований житловий будинок з виконанням будівельних робіт на 95 %, який в технічному паспорті позначений літ. А.

Таким чином, сторони у справі за вказаним договором дарування набули майнові права забудовників відносно недобудованого житлового будинку літ. А, тобто сторони (забудовники будинку літ. А та співвласники земельної ділянки) отримали право: - добудувати житловий будинок літ. А, - здати його в експлуатацію. - отримати свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. А, - зареєструвати право власності на житловий будинок літ. А в реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Скаржниця вірно вважала, що вони набули обов?язку у строк до липня 1993 року здійснити зазначені дії. Житловий будинок літ. А добудований за її участі та участі батьків вже після 02.09.1992 р.

Однак в експлуатацію житловий будинок літ. А не здавався, правовстановлювальні документи на закінчений будівництвом житловий будинок літ. А не видавались і не реєструвались в реєстрах прав власності. Тобто, забудовники житлового будинку літ. А не виконали свої обов?язки забудовників,які мали виконати ще до липня 1993 р. належить на праві власності сторонам у справі.

Викладене свідчить, що наразі закінчений будівництвом житловий будинок літ. А не саме з цієї причини позивач не надала до суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на закінчений будівництвом житловий будинок літ. А, а судом першої інстанції не взято до уваги, цю важливу обставину.

До цього часу сторони є власниками недобудованого житлового будинку з виконанням будівельних робіт на 95 %.

Недобудований житловий будинок літ А придбали вже після 05.08.1992 р. і ще пізніше добудовували, що не враховано судом судом першої інстанції. Тому приписи ст. ст. 2, 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають застосуванню до житлового будинку літ. А

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що за договором дарування від 02.09.1992 р. сторони у справі не набули права будувати на земельній ділянці інші житлові будинки, будівлі та споруди, для їх будівництва належало отримати спеціальні дозвільні документи.

Рішенням № 710 від 03.06.2010 р. виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради ОСОБА_1 і ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво літньої кухні і гаражу, підвалу і входу до підвалу, з дотриманням будівельних норм і правил. Зазначені будівлі вони збудували. Однак збудовані господарські будівлі вони не здали до експлуатації. Більше того, літню кухню надалі перебудували в житловий будинок літ. В.

Таким чином, отримавши дозвіл на будівництво літньої кухні, було зведено новий житловий будинок літ. В, його будівництво здійснено всупереч встановленому порядку.

Щодо правомірності будівництва житлового будинку літ. В та визнання за ОСОБА_1 права забудовника самочинно зведеного житлового будинку літ. В., суд першої інстанції за відсутності достатніх підстав та за відсутності відповідних норм права, помилково визнав за ОСОБА_1 права забудовника самочинно зведеного житлового будинку літ. В, внаслідок чого рішення суду першої інстанції в цій частині належить скасувати.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 не надала до справи письмових доказів на підтвердження придбання нею будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку літ. В і інших будівель та споруд; на підтвердження виконання ремонтно-будівельних робіт тощо.

Всі надані докази - це покази в суді свідка ОСОБА_4 (чоловіка позивачки) та свідка ОСОБА_5 (близької подруги позивачки), не містять змістовної доказової бази, щодо осіб які придбавали ці будівельні матеріали, не містить точних дат придбання будівельних матеріалів. Так як рішення суду в цій частині ґрунтується виключно на показах свідків, зацікавлених у вирішенні справи на користь ОСОБА_1 , ґрунтується на припущеннях та за відсутності належних і допустимих доказів, тому таке рішення є необґрунтованим.

Враховуючи те, що за сторонами у справі не зареєстровані на праві спільної сумісної власності об?єкти нерухомості, то судом першої інстанції помилково задоволено позов в частині припинення права спільної сумісної власності між сторонами домоволодіння, яке складається з незаконного закінченого будівництвом житлового будинку літ. А і з самочино зведеного житлового будинку літ. В.

Судом першої інстанції також порушено норми законодавства, які регулюють питання припинення права спільної сумісної власності. Згідно нотаріально посвідченого 02.09.1992 р. договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , рідні сестри ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - набули право спільної сумісної власності на незакінчений будівництвом будинок з виконанням будівельних робіт на 95 %, - набули майнові права забудовників закінчити будівництво житлового будинку літ. А та здати його в експлуатацію. Після набуття права власності на незакінчений будівництвом житловий будинок (літ. А) скаржниця- ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 поділ житлового будинку не здійснювали. Більше того, вказаний об?єкт нерухомості з часу отримання в дар було розбудовано у домоволодіння і на земельній ділянці на цей час знаходиться вже два об?єкти нерухомості: два повноцінних житлових будинки: па законних підставах добудований житловий будинок літ. А та самочинно зведений житловий будинок літ. В. Житлові будинки літ. А та літ. В, як і домоволодіння в цілому, наразі не зареєстровані в якості об?єктів нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Наразі між нами існує майновий спір щодо належності кожній літньої кухні (яка стала частиною житлового будинку літ. В), гаражу і підвалу з входом до підвалу. Також існує між нами спір щодо користування житловим будинком літ. В та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Фактичний порядок користування житловими будинками літ. А і літ. В та земельною ділянкою сторонами не визначався і з цього приводу будь-які договори сторони не укладали.

Таким чином у відповідності вимог ст. 369 ЦК України та ст. 89 ЗК України сторони право мають користуватись житловими будинками та земельною ділянкою спільно.

На підтвердження вимог позивача щодо поділу нерухомості ОСОБА_1 не надала жодного доказу, зокрема, не надала договір про порядок користування земельною ділянкою та житловими будинками і господарськими будівлями та спорудами з підписом відповідачки. Тому зазначений в рішенні суду першої інстанції висновок є помилковим та таким, що викладено на необґрунтованих належним чином доводах позивача ОСОБА_7 про існування встановленого сторонами за взаємною згодою порядку користування житловими будинками літ. А і літ. В та земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги є слушними, щодо того, що ОСОБА_1 не довела будівництва єю житлового будинку літ. В, а також встановила паркан та таким чином створила скаржниці перешкоди у користуванні житловим будинком літ. В та земельною ділянкою.

Вимоги позивача про припинення права власності відповідачки є штучними так як без державної реєстрації на обєкт будівництва це неможливо.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції припустився помилок при застосуванні норм матеріального і процесуального права при розгляді справи, внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення в частині задоволення позову, рішення суду підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про залишення позову без задоволення.

Відповідно до ч.1,2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено

в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому залежно від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.2,3 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ч.3,4,5 ст.89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до ч.1,2,3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Мотивування рішення суду першої інстанції не відповідають вимогам ст.89 ЦПК України, тому що викладені на припущеннях, які не містять належного обґрунтування допустимими доказами.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції припустився помилок при застосуванні норм матеріального і процесуального права при розгляді справи, внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення в частині задоволення позову, рішення суду підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про залишення позову без задоволення.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 березня 2023 рокускасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки, припинення права власності, визнання прав забудовника, припинення прав забудовника залишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко