Єдиний унікальний номер судової справи: 484/301/23
Номер провадження: 22-ц/812/703/23 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю представника позивача - Андреєвої К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді - Максютенка О.А. в приміщенні того ж суду у справі за позовом Кредитної спілки «Взаємодовіра» (надалі КС «Взаємодовіра») до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року КС «Взаємодовіра» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 15 лютого 2019 року року між КС «Взаємодовіра» та ОСОБА_4 було укладено договір кредитної лінії № 22, відповідно до умов якого кредитна спілка зобов`язалася надати ОСОБА_2 кредитну лінію з лімітом 100 000 грн на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а відповідачка зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених кредитним договором. Кредит було надано на 24 місяці з 15 лютого 2019 року по 15 лютого 2021 року. КС «Взаємодовіра» свої зобов`язання виконала, шляхом видачі 15 лютого 2019 року та 20 лютого 2019 року в касі готівки. Плата за користування кредитом (проценти) за умовами договору становить 70 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Сторони домовились також про те, що погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами здійснюватиметься згідно графіка повернення основної суми кредиту та сплати процентів.

Разом з тим, в забезпечення кредитних зобов`язань між КС «Взаємодовіра» та ОСОБА_3 , а також ОСОБА_1 було укладено договори поруки за № 22 від 15 лютого 2019 року. У зв`язку із значним порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 28 грудня 2022 року за кредитним договором утворилась заборгованість у сумі 44 746, 85 грн, з яких: прострочена заборгованість по сплаті процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами з 16 лютого 2021 року по 28 грудня 2022 року - 43 788, 63 грн та 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту - 958, 22 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь вказану заборгованість.

У відзиві на позов, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 посилаючись на те, що позовні вимоги в частині стягнення з них прострочених відсотків у сумі 43 788,63 грн. є необґрунтованими, незаконними та недоведеними, просили в цій частині позовних вимог відмовити. Натомість позов визнали лише в частині стягнення 3% річних у сумі 958, 22 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь КС «Взаємодовіра» заборгованість по кредитному договору № 22 від 15 лютого 2019 року заборгованість станом на 28 грудня 2022 року, що становить 44 746,85 грн, з яких: прострочена заборгованість по сплаті процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами з 16 лютого 2021 року по 28 грудня 2022 року 43 788, 63 грн.; 3% річних за несвоєчасну сплату кредиту - 958, 22 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідачі, які за кредитним договором несуть солідарну відповідальність, зобов`язання щодо своєчасної сплати кредитних коштів належним чином не виконували, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 28 грудня 2022 року, а відтак наявні підставі для задоволення позову.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду в частині стягнення заборгованості по сплаті прострочених процентів скасувати, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, вважає що право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування (правовий висновок, сформований Великою Палатою у постанові від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12). Проценти за правомірне користування чужими коштами не сплачуються у випадку сплати процентів за неправомірне користування (постанова від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012). Також, ОСОБА_1 звертає увагу на те, що позивачем з незрозумілих підстав у позовній заяві не зазначено третього поручителя - ОСОБА_5 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач ОСОБА_2 подала заяву до апеляційного суду, в якій просила справу розглянути у її відсутність. Рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, який відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з неї на користь КС «Взаємодовіра» заборгованості.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 15 лютого 2019 року між КС «Взаємодовіра» та ОСОБА_2 було укладено договір кредитної лінії № 22 на суму 100 000 грн. під 70% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом, за виключенням дня отримання кредиту, строком на 24 місяці з 15 лютого 2019 року по 15 лютого 2021 року (а.с.14-15).

15 лютого 2019 року та 19 лютого 2019 року КС «Взаємодовіра» в передбачений договором строк надала ОСОБА_2 передбачені договором кошти у розмірі 70 000 грн. (а.с.26-28).

Відповідно до графіку розрахунків до цього Договору боржник зобов`язалася сплачувати борг щомісячними платежами та у визначені графіком строки.

Пунктом 3.3. кредитного договору визначено, що сторони домовились, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка повернення основної суми кредиту та сплати процентів, що є невід`ємною частиною цього Договору.

На забезпечення виконання кредитного договору в той же день між КС «Взаємодовіра» і ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 22, за умовами якого остання зобов`язалася солідарно з позичальником відповідати за своєчасне та повне виконання останньою зобов`язань по кредитному договору (а.с.18-19).

Крім того, того ж дня, було укладено ще один окремий договір поруки № 22 між позивачем та ОСОБА_1 , відповідно до якого, ОСОБА_1 виступила поручителем ОСОБА_2 та взяла на себе зобов`язання солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань по тому ж самому кредитному договору (а.с.23-24).

У зв`язку з неналежним виконанням кредитних зобов`язань позичальником та поручителями рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року задоволено позовні вимоги КС «Взаємодовіра» та з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 стягнуто 19 268, 71 грн. простроченої заборгованості за кредитним договором станом на 15 квітня 2020 року. Вирішено питання про судові витрати (а.с. 29-33).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року задоволено позовні вимоги КС «Взаємодовіра» та з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 стягнуто 72 456,09 грн. заборгованість по сплаті кредиту, 3% річних за несвоєчасну сплату кредиту та прострочену заборгованість по сплаті відсотків та 3% річних за несвоєчасну сплату відсотків станом на 15 лютого 2021 року. Вирішено питання про судові витрати (а.с. 34-40).

З зазначеного вище рішення вбачається, що при пред`явленні позову, кредитна спілка просила стягнути з відповідачів заборгованість, яка виникла за період з 16 квітня 2020 року по 15 лютого 2021 року та за зобов`язаннями, строк виконання яких настав станом на 15 лютого 2021 року.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що у зв`язку з значними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та розрахунками заборгованості з урахуванням раніше сплачених відповідачами коштів з лютого 2019 року, а також примусовим виконанням Первомайським відділом Державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) по справі №484/1312/20 від 20 серпня 2020 року та по справі 484/113/21 від 13 квітня 2021 року борг за умовами п.5.1.6 кредитного договору станом на 28 грудня 2022 року становить 44 746,85 грн, з яких прострочена заборгованість по сплаті процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами з 16 лютого 2021 року (перший день неправомірного користування чужими грошовими коштами після спливу строку кредитування визначеного в кредитному договорі) по 28 грудня 2022 року - 43 788, 63 грн; 3% річних за несвоєчасну сплату кредиту 958, 22 грн.

Отже, у справі, яка переглядається КС «Взаємодовіра» просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 44 746, 85 грн., яка складається з 43 788,63 грн.- прострочена заборгованість по сплаті процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами яка виникла за період з 16 лютого 2021 року по 28 грудня 2022 року та 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту - 958, 22 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог на підставі ст. ст. 509, 526, 625, 1049, 1054 ЦПК України, а також умов кредитного договору.

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можливо з огляду на наступне.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами кредитного договору сторони погодили, що кредит надається строком на 24 місяці - до 15 лютого 2021 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 15 лютого 2021 року позивальник мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти відповідно графіку розрахунків до цього Договору. Починаючи з 16 лютого 2021 року, позичальник мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс18).

Разом з тим, позивач посилається на те, що у кредитному договорі, укладеному між ним та позичальницею ОСОБА_2 пункт 3.6. передбачає, що прострочення сплати кредиту та або процентів за користування кредитом згідно графіку розрахунків не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання кредиту так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами.

Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.

Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає.

Між тим, особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд.

Тобто твердження позивача про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння ним правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57).

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16, провадження № 12-16гс22)

Як вбачається з умов кредитного договору, сторони чітко та недвозначно визначили, що поза межами строку кредитування позичальником сплачуються проценти, які при цьому є процентами за «користування кредитом», а не відповідальністю за порушення зобов`язання.

За такого, у КС «Взаємодовіра» відсутнє право щодо нарахування процентів після сплину строку кредитування з 16 лютого 2021 року та до 28 грудня 2022 року у розмірі передбаченому п. 3.6. кредитного договору у розмірі 43 788,63 грн., а відтак і не підлягають стягненню з відповідачів.

Разом з тим, позивач просив також стягнути з відповідачів 3% річних нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України у розмірі 958,22 грн.

Між тим, як вбачається з розрахунку заборгованості вказана сума відсотків була нарахована на нараховані відсотки, які нараховані позивальником після сплину строку кредитування, що виключає правові підставі для їх стягнення (а.с.13 звор.).

За таких обставин, рішення суду на підставі п.п. 1. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_1 на користь КС «Взаємодовіра» заборгованість по кредитному договору №22 від 15 лютого 2019 року станом на 28 грудня 2022 року, що становить 44 746,85 грн. з яких прострочена заборгованість по сплаті процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами з 16 лютого 2021 року по 28 грудня 2022 року - 43 788,63 грн. та 3% річних - 958,22 грн. за несвоєчасну сплату кредиту підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

За такого, підлягає скасуванню й рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 894,66 грн.

За частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції , не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 07 липня 2023 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 грн. до ухвалення судового рішення у справі.

Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 026 грн.

Рішення суду в частині задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь КС «Взаємодовіра» заборгованості не було предметом апеляційного розгляду, оскільки матеріли справи не містять повноважень ОСОБА_1 на оскарження рішення суду першої інстанції в інтересах інших відповідачів.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року в частині задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Взаємодовіра» заборгованість по кредитному договору №22 від 15 лютого 2019 року станом на 28 грудня 2022 року, що становить 44 746,85 грн. з яких прострочена заборгованість по сплаті процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами з 16 лютого 2021 року по 28 грудня 2022 року - 43 788,63 грн. та 3% річних - 958,22 грн. за несвоєчасну сплату кредиту - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Рішення цього ж суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Взаємодовіра» судового збору у розмірі 894,66 грн. - скасувати.

Стягнути з Кредитної спілки «Взаємодовіра» () на користь держави судовий збір у розмірі 4 026 грн.

Поновити дію рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року в його не скасованій частині.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 25 вересня 2023 року.