ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 612/268/22 Головуючий суддя І інстанції Масло С. П.
Провадження № 22-ц/818/1105/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про розірвання шлюбу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сидоренко Ірини Олександрівни на заочне рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 29 березня 2023 року, по справі № 612/268/22, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: служба у справах дітей Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, який був зареєстрований 03 листопада 2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 2601; визначити місце проживання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позов мотивовано тим, що 03 листопада 2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У шлюбі в подружжя народилося двоє дітей: син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В 2019 році сім`я виїхала до Польщі, де і проживає позивачка з дітьми на даний час.

З часом стосунки між подружжям почали погіршуватися, що врешті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. З лютого 2022 року подружжя проживає окремо, неповнолітні діти проживають разом з матір`ю. Фактичне місце перебування ОСОБА_2 на даний час позивачці достеменно не відомо. Відтак, факт перебування у шлюбі ОСОБА_1 вважає недоречним та таким, що суперечить її інтересам. Тому, переконана, що збереження шлюбу є неможливим, і строк для примирення просить не надавати.

В 2017-2018 роках, з періодичністю в 5 місяців, позивачка виїжджала на роботу до Польщі, діти залишалися під доглядом батька.

На початку 2019 року позивачка, влаштувавши побут у Польщі, забрала туди сім`ю. Як було зазначено вище, з лютого 2022 року відповідач з сім`єю не проживає, діти мешкають разом із матір`ю та перебувають на її утриманні, оскільки кошти на утримання дітей ОСОБА_2 надає нерегулярно, визначаючи розмір та періодичність допомоги на власний розсуд. З вересня по момент подання даної позовної заяви до суду матеріальну допомогу на утримання дітей батько не надавав, що змусило позивачку подати до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей.

Однак, у розмовах батько неодноразово висловлював наміри забрати до себе доньку, при цьому стверджуючи, що син йому не потрібен. З даного приводу між батьками виникали конфліктні ситуації, з огляду на що позивачка бажає в судовому порядку визначити місце проживання малолітніх дітей разом з нею, що якнайкраще відповідатиме інтересам дітей.

Рішенням Поморського воєводського управління в м. Гданськ від 30.03.2020 ОСОБА_1 було надано дозвіл на тимчасове проживання і роботу на території Республіки Польща. 05 серпня 2022 року їй та дітям були оформлені карти побуту. Позивачка має постійну стабільну роботу. Позивачка дбає про створення для дітей належних умов проживання, з метою чого винаймає житло. ОСОБА_4 в цьому році закінчив школу і вступив на навчання в технікумі.

Донька навчається у молодшій школі і, як вбачається з висновку практикуючого психолога, який додається, дуже прив`язана до мами, в той час як батько недостатньо уваги приділяв розвиваючим заняттям з донькою, що призвело до педагогічного запущення дитини, і на даний час матір приділяє максимум уваги для розвитку та навчання ОСОБА_3 , її адаптації до життя у Польщі.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 29 березня 2023 року позов задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 03 листопада 2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 2601 - розірвано.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 грн 40 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Сидоренко І.О. просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місяця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.

Скарга мотивована тим, що відсутність висновку органу опіки та піклування стала підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визначення місяця проживання малолітньої дитини з матір`ю.

Вказує, що рішення суду не відповідає якнайкращим інтересам малолітньої дитини, не розв`язує конфліктні ситуації, які виникають між батьками з приводу того, з ким саме має проживати малолітня донька, і фактично зумовлює необхідність повторного звернення позивача до суду з аналогічним позовом виключно на підставі тієї обставини, яка знаходиться поза волею та контролем позивачки, а саме - неможливістю органу опіки та піклування, як органу державної влади, виконати покладені на нього обов`язки в частині складення відповідного висновку через відсутність відповідача за його зареєстрованим місцем проживання.

Вважає, що оскільки суд не вирішив спір про місце проживання малолітньої дитини, рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Зазначає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Зауважує, що висновок органу опіки та піклування про розв`язання спору між батьками про те, з ким має залишитися проживати дитина, є лише одним з доказів у справі, носить рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішення по суті спору.

Звертає увагу, що відсутність висновку органу опіки та піклування не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, що відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі №759/96/18.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд зазначив, що судом встановлено, що шлюб фактично розпався і зберегти його неможливо, що спричинене відсутністю взаєморозуміння, почуття поваги та любові між подружжям, строк на примирення бажаного результату не надасть, подальше існування подружжя разом та збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

У задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 слід відмовити за недоведеністю позовних вимог, оскільки представником позивача не доведено, а судом не отримано необхідних доказів, зокрема, і висновку органу опіки та піклування відповідно до ст. 19 СК України, які б слугували підставами для встановлення обставин визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю.

Зазначено, що пред`явлення до суду вимоги щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому позов задоволенню не підлягає так як на момент подачі позову до суду, так і на момент ухвалення рішення у справі, ОСОБА_4 досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак йому належить право самостійно обирати місце свого проживання.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду не можна.

Рішення оскаржено в частині відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , тому в іншій частині не переглядається.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 03 листопада 2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 2601, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 07.11.2006 міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції.

Від шлюбу мають спільних дітей: син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції 23.02.2007 року; донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 12.12.2013 року.

Відповідно до листа служби у справах дітей Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області від 10.02.2023 №01-41/43, працівниками служби у справах дітей селищної ради та Центру надання соціальних послуг селищної ради 09.02.2023 було обстежено умови проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено акт обстеження умов проживання, де зазначено, що у будинку ніхто не мешкає, зі слів сусідів ОСОБА_2 за місцем реєстрації давно не проживає. Тому, враховуючи неможливість проведення відповідної роботи щодо розв`язання спору, служба у справах дітей селищної ради вважає за неможливе надання висновку щодо визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна, або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «М. С. проти України» суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13).

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Норми міжнародного права та національного законодавства не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини, з огляду на необхідність врахування найкращих інтересів дитини, суди мають встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (див. постанову Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі).

Матеріали справи свідчать про те, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 та виїхала разом з матір`ю до Польщі до початку активної фази бойових дій, коли для такого виїзду необхідна була згода батька. У справі відсутні докази того, що батько заперечував проти такої тимчасової зміни місця проживання дитини.

Всупереч вимог вказаних норм матеріального права суд не надав належної оцінки наявних у справі доказам, які у своїй сукупності свідчать про те, що малолітня дитина за місцем проживання матері перебуває у безпечному середовищі, забезпечена усім необхідним для її гармонійного розвитку.

Так, відповідно до Рішення Поморського воєводського управління в м. Гданськ, ОСОБА_1 надано дозвіл на тимчасове проживання та роботу на території Республіки Польща для виконання робіт для МОВІ ПОЛАНД на посаді працівника з переробки риби із заробітною платою не нижче 2600 злотих брутто/місяць робота на повний робочий день на підставі трудового договору до 05.08.2022. Також ОСОБА_1 та її діти: ОСОБА_4 та донька ОСОБА_3 отримали карти побуту.

Відповідно до Трудового договору від 29.07.2022, ОСОБА_1 уклала з АТ МОВІ ПОЛАНД на невизначений строк з 06.08.2022 трудовий договір.

ОСОБА_1 отримувала заробітну плату від АТ МОВІ ПОЛАНД 08.11.2022 у сумі 3782,94 PLN, 06.10.2022 у сумі 3607,75 PLN, 05.08.2022 у сумі 3844,68 PLN, 07.06.2022 у сумі 3435,82 PLN, 07.04.2022 у сумі 3586,77 PLN, 07.02.2022 у сумі 3311,33 PLN.

Відповідно до Договору оренди житлового приміщення від 01.07.2022, ОСОБА_1 орендувала житлове приміщення №6, житловою площею 52 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з 01.07.2022 до 31.12.2022.

Відповідно до Свідоцтва про закінчення початкової школи від 24.06.2022, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , закінчив у 2021/2022 навчальному році Початкову Школу №1 ім. Генрика Сенкевіча в м. Слупськ воєводство Поморське.

Відповідно до Договору про навчання в технікумі від 22.08.2022, ОСОБА_1 укладено даний договір з непублічним Технікумом.

03 березня 2023 року головним державним виконавцем Лозівського відділу державної виконавчої служби Мінітерства юстиції Кучеренко С.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВВП НОМЕР_4 з примусового виконання удового наказу №612/269/22, виданого Близнюківським районним судом Харківської області 26.12.2022 та здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, з якого вбачається, що боржником не сплачена сума заборгованості по аліментам (а.с.174).

При таких обставинах відсутність з об`єктивних причин висновку органу опіки та піклування не перешкоджала суду першої інстанції ухвалити рішення по суті цих вимог, які є доведеними.

У спірному випадку правила статті 19 СК України необхідно застосовувати з урахуванням положень Конвенції 1980 року.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що визначення місця проживання дитини з матірью , буде мати більш позитивний вплив на дитину та відповідати найкращим інтересам дитини.

Таким чином, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної скарги в межах доводів апеляційної скарги, обставини справи, містять підстави для задоволення апеляційної скарги та відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місяця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сидоренко Ірини Олександрівни задовольнити.

Заочне рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 29 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місяця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю скасувати та ухвалити нове, яким позов в цій частині задовольнити.

Визначити місце проживання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В іншій частині рішення не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 29 вересня 2023 року.

Головуючий - В.Б. Яцина.

Судді - І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.