Номер провадження: 22-ц/813/5436/23
Справа № 511/438/22
Головуючий у першій інстанції Іванова О. В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді - Назарова М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Гуденко Д.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Магери Руслана Юрійовича на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 08 лютого 2023 року, ухвалене у складі ОСОБА_2 , в приміщенні того ж суду

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільно набутого майна,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , в якій просить: - встановити факт, що має юридичне значення, а саме: проживання ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з грудня місяця 2010 року по грудень місяць 2020 року; - визнати що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві спільної сумісної власності, як майно набуте за спільні кошти та спільною працею за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу наступне майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 ; - визнати в порядку спільного сумісного майна за позивачем право власності на ідеальну частку, без виділення долі в натурі, на двокімнатну квартиру за АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що 25 вересня 2004 року позивач уклав шлюб із відповідачкою ОСОБА_4 , від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 в подружжя народився син - ОСОБА_5 . У зв`язку з відсутністю взаєморозуміння та взаємоповаги, несумісності характерів та різних поглядів на життя 27 вересня 2010 року рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано, втім з грудня 2010 року по грудень 2020 року ОСОБА_3 з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка, утримували та виховували сина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 19 жовтня 2013 року подружжя за спільні кошти придбали за договором купівлі-продажу двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та із взаємної згоди оформили її на ім`я ОСОБА_4 .. На підставі зазначеного вище позивач просить задовольнити його позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 08 лютого 2023 позов Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільно набутого майна - задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_4 в період з грудня 2010 року по грудень 2020 року. Визнано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 з ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_3 , право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1496,20 гривень.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. За наведених обставин, суд вважає обґрунтованою позовну заяву та такою що підлягає до задоволенню, оскільки під час судового розгляду доведено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2010р. по грудень 2020р. та придбання ними у період перебування у фактичних шлюбних відносинах квартири за адресою: АДРЕСА_2 , визнавши вказану квартиру об`єктом спільної сумісної власності, а також визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу. В поданій апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та винести нове рішення, яким відмовити в повному обсязі ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог .

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що всі докази надані позивачем суду на підтвердження позовних вимог жодним чином не підтверджують факт проживання сторін по справі з грудня 2010 року до грудня 2020 року, в тому числі на момент придбання квартири та факт придбання квартири за спільні сумісні кошти у спільну сумісну власність, бо складені зі слів позивача (Акт та покази свідків). Посилання суду на арк.3 абз.2 рішення про те, що відповідач ОСОБА_4 фактично самостійно визнала факт проживання однією сім?ї до грудня 2020 року і це суд вважав доведеним факт проживання позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 , скаржник вважав, що не підтверджує факт проживання з грудня 2010 року, що автоматично спростовує позицію суду, що проживаючи сім?єю 19.10.2013 року за спільні кошти подружжям було придбано квартиру, яка відповідно до договору купівлі - продажу від 19.10.2013 року зареєстрована на ОСОБА_4 (а.с.95-96). Зазаначали, що позивач ОСОБА_3 жодного дня не був зареєстрований в квартирі, що є предметом спору і до цього часу зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується наданою до позовної заяви Довдкою № 427 від 29.03.2021 року. Вважали, що подружжям є офіційна реєстрація шлюбу між чоловіком та жінкою у відповідних органах РАЦС, а тому посилання суду на те, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя протирічить положенням ст.21 СК України. Вважали, що будь-яких доказів щодо факту проживання однією сім?єю на час придбання квартири, що є предметом спору позивач суду не надав, а тому позов не підлягає задоволенню. Зазначали, що до членів сім?ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов?язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім?ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Для встановлення спільного проживання однією сім?єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім?ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім сю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-4 (провадження № 61-11607в 18). від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18). віл 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (61-3071св21). Окремо слід вказати, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов?язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Така правова позиція викладена в постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провалження № 61-30273св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16- ц (провадження № 61-42601св18). Більше того, згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року. у справі № 490/4949/17 сам по собі факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки не може свідчити, що сторони проживали в зазначений період однією сім?єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Також, самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц). У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження №61-18522в18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов?язком суду при їх оцінці. Вважали, що будь-яких доказів на підтвердження факту проживання позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 однією сім?єю без реєстрації шлюбу на час придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 та що ці кошти були спільною сумісною власністю позивачем до суду не надано .

Рух провадження у справі

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 24 березня 2023 року, визначено склад суду, а саме: головуючий суддя: ОСОБА_10, судді учасники колегії: ОСОБА_11, ОСОБА_12.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Магери Руслана Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 08 лютого 2023 року.

Рішенням Вищої ради правосуддя №567/0/15-23 від 30 травня 2023 року (зі змінами, відповідно до рішення №572/0/15-23 від 31 травня 2023 року) достроково закінчилось відрядження суддів Херсонського апеляційного суду ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

05 червня 2023 року суддів ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 відраховано зі штату Одеського апеляційного суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, визначено новий склад суду, а саме: головуючий суддя: Кострицького В.В., судді учасники колегії: Назарова М.В., Лозко Ю.П..

Явка сторін

Сторони будучи належним чином повідомлені про дату, час, місце, розгляду апеляційних скарг в судове засідання не з`явились, що не перешкоджає апеляційному перегляду у відповідності до ст. 372 ЦПК України. Згідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Недобросовісним користування процесуальними правами вважається нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин. Така практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», згідно з положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Так, ЄСПЛ у справі «Мушта проти України» від 18.11.2010 року зазначив, що право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами і поставленими цілями.

Рекомендоване поштове повідомлення, яке повернулось до суду з причиною повернення "адресат відсутній за вказаною адресою", з огляду на усталену практику у постановах у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46 цс 20), від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (провадження № 14-75 цс 22), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36 цс 21) апеляцийний суд прийшов висновку про те, що сторони були повідомлені належним чином про судове засідання.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що провадження відкрито судом за півроку до слухання а повістки надіслані більш ніж за місяць до судового розгляду, не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовою колегією встановлено, що у період з 25.09.2004 по 27.09.2010 року сторони проживали у зареєстрованому шлюбу, що підтверджується копією заочного рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 27.09.2010 року. (а.с. 18 - 19) за час шлюбу у подружжя народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17).

Втім, ОСОБА_4 , 15 березня 2021 року звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, самостійно зазначила, що фактично з ОСОБА_3 вони проживали разом до грудня 2020 року. (а.с. 25 - 26)

Даний факт також підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, який виданий Лиманською селищною радою 19.03.2021 року, з якого вбачається, що ОСОБА_3 1981 р.н. не зареєстрований в АДРЕСА_2 , але фактично проживав родиною - з дружиною та сином до грудня 2020 року за вказаною адресою. (а.с. 22-23)

В судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він з 1996 року працював разом з позивачем, тому добре та довгий час знайомий з родиною ОСОБА_3 , де були постійно сварки, йому відомо, що сторони розірвали шлюб, а після цього зійшлися та знову спільно проживали та спільно придбали будинок по АДРЕСА_4 , а пізніше в с. Кучурган квартиру. Також свідок зазначив, що в родині ОСОБА_7 , працював тільки позивач.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні в суді першої інстанції повідомив, що він проживав по сусідству з родиною ОСОБА_7 , вони дружили родинами та ходили сім`ями в гості один до одного, але з 2009 року не дуже спілкуються. Зазначив, що знає, що за час спільного життя сторін по справі, відповідачка ніколи не працювала. Разом подружжя ОСОБА_3 проживало з 2006 року по 2020 рік та від шлюбу мають сина, за час спільного життя подружжя розірвало шлюб та приблизно до 1 року разом не проживали, але коли саме це відбулося не пам`ятає. Приблизно в 2013 - 2014 році подружжя придбало квартиру в двоповерховому будинку.

З урахуванням вказаних встановлених обставин та приймаючи до уваги, що відповідач ОСОБА_4 фактично самостійно визнала факт проживання однією сім`ї до грудня 2020р., тому суд вважає доведеним факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Надалі, проживаючи однією сім`єю 19 жовтня 2013 року за спільні кошти подружжя придбало квартиру, яка відповідно до копії договору купівлі-продажу від 19.10.2013 року зареєстрована на ОСОБА_4 (а.с. 95 - 96).

Також відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 володіє на праві приватної власністю квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 20 - 21).

Окрім того, відповідно до розпорядження Кучурганської сільської ради від 19.02.2016 року на території Курганської сільської ради АДРЕСА_1 перейменована на АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 у справі №580/647/18, зазначив, що у частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 644/6274/16-ц (провадження N 14-283цс18) вказано, що "згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року N 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19) міститься висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)".

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі N 6-2253цс15 міститься висновок, що "за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти". Подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі N 750/12880/19.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

За наведених обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, оскільки під час судового розгляду доведено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2010р. по грудень 2020р. та придбання ними у період перебування у фактичних шлюбних відносинах квартири за адресою: АДРЕСА_2 , визнавши вказану квартиру об`єктом спільної сумісної власності, а також визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Доводи апелянта про те , що будь-яких доказів на підтвердження факту проживання позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 однією сім?єю без реєстрації шлюбу на час придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 та що ці кошти були спільною сумісною власністю позивачем до суду не надано протирічать матеріалам справи відповідно до яких 5 березня 2021 року звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, відповідачка самостійно зазначила, що фактично з ОСОБА_3 вони проживали разом до грудня 2020 року. (а.с. 25 - 26).

Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що за таких обставин та з урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, враховуючи вище викладені приписи законодавства, відсутні передбачені законом підстави для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги належним чином необґрунтованими, та є такими, що вірних висновків суду не спростовують.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.368,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Магери Руслана Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 08 лютого 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко