Провадження №2-з/369/52/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2023 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 3», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Альта капітал» про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Свої вимоги мотивував тим, що 29 грудня 2020 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір №20/ПК7_ЛУ6 купівлі-продажу майнових прав на квартиру (надалі Договір), де Позивач виступив в якості Покупця, а Відповідач в якості Продавця.

Так, згідно вказаного Договору, Відповідач зобов`язався забезпечити будівництво житлового будинку та передати у власність Позивача майнові права на житлове приміщення у цьому будинку квартиру з такою проектною адресою: квартира проектний АДРЕСА_1 (надалі Квартира), для подальшої реєстрації за Позивачем права власності за умови виконання Позивачем усіх своїх зобов`язань як Покупця.

Відповідно до п. 2.4. Договору визначено, що орієнтовний строк прийняття Об`єкта будівництва в експлуатацію ІІ (другий) квартал 2021 року. При цьому встановлено, що Продавець має право в односторонньому порядку змінити строк будівництва та термін прийняття в експлуатацію Об`єкта будівництва на строк до шести місяців, що не буде вважатися порушенням умов Договору.

Тобто, фактично Договором визначено, що найпізніший допустимий момент виконання обов`язків Відповідача-1 по здачі Об`єкту будівництва в експлуатацію 31 грудня 2021 року.

Також, відповідно до Договору, Продавець зобов`язався повідомити Покупця про готовність Об`єкта будівництва до експлуатації, та протягом 90 календарних днів від дня готовності до експлуатації завершеного Об`єкта будівництва, передати квартиру Покупцеві, підписати Акт приймання-передачі квартири, за умови повного виконання Покупцем своїх зобов`язань щодо оплати ОСОБА_2 майнових прав на квартиру. Тобто, з огляду на те, що граничний момент прийняття об`єкту в експлуатацію є 31 грудня 2021 року, передача квартири та підписання Акту приймання-передачі мали відбутися не пізніше, ніж 31 березня 2022 року.

Однак, з настанням строку закінчення будівництва та введення Об`єкту в експлуатацію (31 грудня 2021 року) та граничного строку передачі Квартири Позивачеві, Відповідач-1 свої договірні зобов`язання не виконав. Зокрема, Позивачу, як покупцеві Квартири, не було направлено передбачене Договором повідомлення про введення будинку в експлуатацію, не було повідомлено фактичну площу квартири за обмірами БТІ, не надано технічний паспорт на квартиру, не запропоновано підписати Акт приймання-передачі, не запропоновано укласти договори з експлуатуючими організаціями щодо забезпечення електро-водопостачання, тощо та, як наслідок, з боку Відповідача-1, як Продавця не передано Позивачеві як Покупцю у власність квартиру, що є порушенням Відповідачем-1 своїх зобов`язань за Договором.

Численні спроби отримати відомості про реальні строки завершення будівництва буди безуспішними.

На початку 2023 року, за візуальним спостереженням об`єкту будівництва Позивач виявив, що будинок збудовано, в деяких квартирах спостерігається проведення ремонтних робіт покупцями-власниками, що свідчило про те, що будинок, очевидно, введено в експлуатацію. Однак, від Відповідача-1 жодних повідомлень щодо готовності передати Квартиру Позивачеві не надійшло.

На чергове особисте звернення Позивача, Відповідачем-1 знову було видано довідку від 16 березня 2023 року про повне виконання Позивачем своїх зобов`язань по оплаті Квартири за Договором. При цьому, у довідці від 16 березня 2023 року, Відповідач-1 зазначив вже не проектну, а реальну адресу збудованого об`єкту, а саме квартира АДРЕСА_2 .

Однак, відповіді про строки передачі Квартири Відповідач-1 знову не надав.

З огляду на це, 12 квітня 2023 року Позивачем надіслано на адресу Відповідача 1 поштовим відправленням за його юридичною адресою письмову Вимогу про виконання умов договору, тобто про передачу квартири Позивачеві. Означена Вимога отримана Відповідачем-1 25 квітня 2023 року. Однак, станом на дату подання позову, означена вимога залишена без відповіді.

Крім того, 06.06.2023 року Позивачем надіслано запит Відповідачеві-1 щодо невідповідності фактичної адреси збудованого будинку та квартири тій проектній адресі, що зазначена в Договорі.

Письмової відповіді Відповідачем-1 на даний запит також не надано, але усно пояснено, що під час введення будинку до експлуатації було внесено зміни до проектно-кошторисної документації, в результаті чого кожному з під`їздів новобудови вирішено присвоїти окремий номер будинку, у зв`язку з чим змінено нумерацію квартир. При цьому, Наказом Відділу містобудування, архітектури та будівництва Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області №20 від 19 січня 2022 року, новоствореному Об`єкту будівництва, в якому розташовано Квартиру, було присвоєно таку фактичну адресу: будинок АДРЕСА_3 .

Отже, квартира з проектним АДРЕСА_1 , визначена в Договорі, та квартира АДРЕСА_2 , є одним і тим самим об`єктом.

Через невизначеність ситуації та відсутність інформації про строки передання квартири, а також через інформацію в мережі інтернет та на сайті судової влади про наявність судових спорів між покупцями квартир та Відповідачем-1 в даному об`єкті нерухомості, Позивач звернувся за правовою допомогою до адвоката, який в ході з`ясування фактичних обставин справи встановив за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно такі обставини:

А) Дійсно, новозбудованій квартирі та будинку присвоєно фактичну адресу квартира

АДРЕСА_2 ) Квартиру АДРЕСА_2 введено в експлуатацію ще 27 січня 2022 року;

В) Виготовлено технічний паспорт Квартири

АДРЕСА_4 ) Відповідач-1 27 січня 2022 року, всупереч умовам Договору, не передав право власності на Квартиру Позивачеві, а зареєстрував його за собою (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №63179165 від 01.02.2022, державним реєстратором Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Зайцевим Ігор Петрович, номер відомостей про речове право: 46456413.

Д) 10 лютого 2022 року Відповідач-1, діючи як іпотекодавець, уклав з Відповідачем-2, що виступив іпотекодержателем, договір іпотеки №144 від 10.02.2022 року, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрущенко Людмила Миколаївна (номер запису про іпотеку: 46649511). За цим договором Відповідач-1 передав Квартиру Відповідачу 2 в іпотеку в якості забезпечення виконання Відповідачем 1 зобов`язання, чим порушив умови п. 1.6 Договору.

Є) Після укладання вищевказаного договору іпотеки щодо спірної квартири, в державному реєстрі речових прав, вищезазначеним приватним нотаріусом, було зареєстровано заборону відчуження Квартир (номер запису про обтяження: 46649148). Строк виконання зобов`язання 10.02.2023.

Підсумовуючи викладене, вбачається, що Відповідачем-1 порушено свої зобов`язання:

-пропущено строки введення квартири в експлуатацію;

-не повідомлено Позивача про введення квартири в експлуатацію

-не визнано право Позивача на Квартиру, а саме: не передано Позивачеві повністю сплачену ним квартиру після введення її в експлуатацію, зареєстровано право власності на Квартиру, повністю оплачену Позивачем, за Відповідачем-1 та передано квартиру, повністю оплачену та придбану Позивачем, в іпотеку сторонній особі - Відповідачеві-2.

Таким чином, можна констатувати, що майнове право Позивача, яке випливає з укладеного між Позивачем та Відповідачем Договору, було порушено з боку Відповідача-1, оскільки після належного виконання Позивачем своїх зобов`язань за Договором, Відповідач -1 не виконав свої зобов`язання перед Позивачем, не визнав право власності Позивача на новостворену квартиру, безпідставно та протиправно зареєструвавши право власності на Квартиру за собою, та як наслідок протиправно передавши повністю оплачену Позивачем Квартиру в іпотеку сторонній особі, уклавши оспорюваний договір іпотеки з Відповідачем-2.

Відсутність відповіді Відповідача-1 на вимогу Позивача про передачу Квартири у власність Позивача свідчить про подальше невизнання Відповідачем-1 його права власності на Квартиру, та обумовлює намір Позивача звернутись до суду з позовом з метою судового захисту своїх прав, а саме з позовом про визнання права власності на Квартиру та визнання недійсним Договору іпотеки в частині передання спірної Квартири в іпотеку.

Просила суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 080), при цьому заборонити Головному територіальному управлінню юстиції у Київській області, іншим територіальним органам Міністерства юстиції України, суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно, нотаріусам та іншим особам, що наділені функціями державних реєстраторів, вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 080).

Частиною 1 ст. 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи, а тому вирішення питання забезпечення позову здійснюється без присутності осіб, які беруть участь у справі.

У зв`язку з відсутністю сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву про забезпечення позову слід задовольнити, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь нього, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 році у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зазначена правова позиція була багаторазово підтверджена Верховним Судом у справах, де суди дійшли висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову (постанови від 15.07.2021 року, провадження № 61-8468ав21 та від 30.06.2021 року у справі № 523/11320/19).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім того, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 03.07.2019 року у справі № 331/1255/17 та від 30.06.2021 року у справі № 204/8994/19 вказав, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі № 724/561/20 та від 07.07.2021 року у справі № 308/7086/20.

В останній постанові Верховний Суд також наголосив на тому, що при вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Враховуючи викладене, наведені у заяві про забезпечення позову факти та обґрунтування, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом спору, що буде у цій справі, суд дійшов до висновку про необхідність та доцільність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 080), так як застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів заявника.

Одночасно інші вимоги заяви про заборону Головному територіальному управлінню юстиції у Київській області, іншим територіальним органам Міністерства юстиції України, суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно, нотаріусам та іншим особам, що наділені функціями державних реєстраторів, вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вищевказаної квартири не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги охоплюють вимогу про накладення арешту.

Враховуючи викладене заява про забезпечення позову піддягає частковому задоволенню.

При цьому таке забезпечення позову буде співмірним із заявленими позовними вимогами.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення слід зазначити наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 149-159, 260, 353, 354 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 3», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Альта капітал» про забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 080).

В іншій частині відмовити.

Копію даної ухвали надіслати сторонам.

Ця ухвала відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років з дня її постановлення.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, проте її оскарження не зупиняє її виконання.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ