25.09.2023 Справа № 756/8522/19
Унікальний № 756/8522/19
Провадження № 2/756/91/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2023 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Яценко Н.О.

за участю секретаря Волошиної А.О.

представника позивача Голосова С.С.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Оболонської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва», ОСОБА_6 , про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності оформлену записом та витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

Київська місцева прокуратура №5, назву якої змінено на Оболонську окружну прокуратуру м.Києва в червні 2019 року звернулася до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради з вищевказаним позовом до відповідачів. В обґрунтування позову вказують, що Київською місцевою прокуратурою №5 під час здійснення нагляду за додержанням законності під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000167 від 21.08.2018 встановлено факт незаконного відчуження комунального майна - квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено, що згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.06.2019, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Дібровою О.С. внесений запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Підставою виникнення права власності на квартиру АДРЕСА_1 став договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1589, виданий 26.12.2017, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Діброва О.С.

Водночас, відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 за № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено переліки об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Відповідно до вказаного рішення Київради від 02.12.2010 житловий будинок на АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва (п.п.19, 1.1 А таблиці № 5 додатку № 5).

Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 №1112 «Про питання організації управління районами у місті Києві» житловий будинок АДРЕСА_1 , а також квартира АДРЕСА_1 в складі цього будинку, належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва (в межах неприватизованого житла), перебуває у віданні Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації та знаходиться в управлінні (на балансі) комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» згідно з розпорядженням Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації від 31.01.2015 за №41 «Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва, що віднесена до сфери управління Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації».

Листом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» від 20.09.2018 № 463-5141 надано інформацію, що згідно розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.01.2015 № 41 «Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва, що віднесено до сфери управління Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації», житловий будинок АДРЕСА_1 закріплено на праві господарського відання без права розпорядження за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва».

Згідно з листом Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації від 26.11.2018 року № 104-10610 за наявною інформацією органу приватизації державного житлового фонду - Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації органом приватизації державного житлового фонду Оболонського району міста Києва приватизація квартири АДРЕСА_1 не здійснювалась.

На підставі розпорядження Мінської районної в м.Києві державної адміністрації від 24.06.1999 № 637, ОСОБА_7 видано ордер на жиле приміщення від 13.08.1999 №017611, згідно з яким йому з сім`єю надано право на зайняття жилого приміщення жилою площею 10,25 кв.м., яке складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до актового запису про смерть від 13.08.2015 № 12486 відділу державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання особи вказано АДРЕСА_1 .

Також згідно з інформацією з Реєстру територіальної громади міста Києва, а також з поквартирної картки на квартиру АДРЕСА_1 , а також картки прописки у вказаній квартирі зареєстроване місце проживання ОСОБА_7 з 15.07.1999, ОСОБА_2 з 28.08.2018.

Згідно з листом Комунального концерну «Центру комунального сервісу» від 10.06.2019 № 02/5977, із серпня 2015 року виникла заборгованість за користування комунальними послугами до грудня 2017 року. Вважають, що після смерті ОСОБА_7 у спірній квартирі ніхто не проживав до моменту набуття права власності на квартиру ОСОБА_2 . З січня 2018 року до червня 2019 року сплата за комунальні послуги не здійснювалася.

Враховуючи інформацію, що міститься в акті обстеження квартири АДРЕСА_1 від 25.01.2017 року, складений представниками житлово-експлуатаційної дільниці №501 комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» встановлено, що наймач квартири помер на час обстеження власник квартири не був знятий з реєстраційного обліку, так як був одинокий.

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.06.2019 ОСОБА_2 придбав речові права на спірну квартиру у ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2017 №1589, посвідченого приватним нотаріусом Дібровою О.С.

У свою чергу, ОСОБА_6 придбав спірну квартиру у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2017 №4387, посвідченого приватним нотаріусом Некриловим К.Ю.

У свою чергу ОСОБА_3 придбав спірну квартиру у ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2015 №2965, посвідченого приватним нотаріусом Кондратенко В.М.

У свою чергу ОСОБА_8 придбала спірну квартиру у ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2009 № 985, посвідченого приватним нотаріусом Кирилюк Г.О.

Відповідно до п.3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26.05.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк Г.О., реєстр. №985, квартира належала продавцю - ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. 28.09.2008 за реєстровим № 2689 та зареєстрованого у Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 17.10.2008 у реєстрову книгу № д.1021-178 за реєстровим № 7261.

З договору купівлі-продажу від 26.05.2009 вбачається, що ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Біляєвим В.О. 28.09.2008 за № 2689.

Листом від 30.11.2018 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Біляєва В.О. повідомлено, що ним не посвідчувався договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 28.09.2008 за реєстровим №2689.

Відповідно до листа Київського державного нотаріального архіву від 28.05.2019 №1468/01-21 в справі № 02-33 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том №1 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк Г.О. міститься запис від 21 липня 2009 року за реєстровим № 985 про посвідчення фотокопій цього дубліката на двох аркушах. Також, у вказаному реєстрі за 26 травня 2009 року відсутній запис щодо посвідчення будь-якого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Згідно листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.11.2018 № 062/14-13822 повідомлено, що згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_1 на праві власності не реєструвалась.

Зазначають, що оскільки спірні квартира ніколи не приватизовувалась, відповідно ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не могли набути права власності на спірну квартиру та відчужувати її один одному. Власником спірної квартири вважають, що є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири від 28.09.2008 за №2689 нотаріально не посвідчувався, порушує публічний порядок, а тому вважають, що в силу ст.ст.220, 215, 228 ЦК України є нікчемний.

Натомість договори купівлі-продажу від 26.05.2009 №985, від 10.12.2015 №2965, укладено між особами всупереч вимогам ч.1 ст.316, ч.1 ст.317, 319, 321, 658 ЦК України, які не були власниками майна, в зв`язку з чим посилаються на те, що порушено беззаперечно права та інтереси Київської міської ради як власника майна.

Посилаються на те, що спірні правочини завідомо суперечать інтересам держави і суспільства, мета їх вчинення полягала у тому, щоб обійти встановлений законодавством порядок відчуження комунального майна та безкоштовно набути право власності на спірне нерухоме майно. Вважають, що правочини спрямовані на незаконне заволодіння комунальним майном, вказані договори купівлі-продажу від 26.05.2009 №985, від 10.12.2015 №2965 порушують публічний порядок, а тому є нікчемними та недійсними з моменту вчинення.

Оскільки ОСОБА_5 не була законним власником спірного майна - квартири АДРЕСА_1 , а тому вважають, що незаконно розпорядилась цим майном шляхом передачі його у власність ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2009.

У зв`язку з тим, що вказаний договір нотаріально не посвідчувався, але став підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 , договір купівлі-продажу квартири від 26.05.2009 року за реєстровим № 985 підлягає визнанню недійсним.

У свою чергу, оскільки ОСОБА_4 не була законним власником спірного майна - квартири АДРЕСА_1 , а тому вважають, що незаконно розпорядилася цим майном шляхом передачі його у власність ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2015 р.

У зв`язку з тим, що вказаний договір став підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири від 10.12.2015 за реєстровим № 2965 підлягає визнанню недійсним.

Зазначають, що незаконні реєстрації права власності порушують право дійсного власника цього майна - територіальної громади міста Києва, тому для його відновлення є потреба у скасуванні рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер №26946770 від 10.12.2015 відповідно до яких до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за ОСОБА_4 на вказаний об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Враховуючи те, що спірна квартира у приватну власність не передавалася, а тому вважають, що підлягає витребуванню у добросовісного набувача.

Про порушення прав територіальної громади міста у зв`язку з вибуттям спірного майна Київська міська рада могла довідатись лише після звернення Київської місцевої прокуратури № 5 від 26.02.2019. Крім того Київрада не була стороною незаконних угод щодо відчуження спірного майна, а отже не могла знати про вибуття вказаного житлового приміщення із комунальної власності, тому строки позовної давності визначені ст. 257,261 ч.1 ЦК України Київською міською радою пропущено з поважних причин.

Прокуратурою встановлено невиконання Київською міською радою своїх повноважень щодо вжиття належних та достатніх заходів процесуального характеру щодо вжиття належних та достатніх заходів процесуального характеру для захисту порушених інтересів, а тому звернення прокурора до суду, у даному випадку, спрямоване на задоволення потреби у відновленні при вирішенні суспільно значимого питання - повернення значній кількості громадян, які становлять територіальну громаду м.Києва, комунального майна, яке було незаконно відчужено.

Посилаючись на ст.ст.203, 215, 220, 228, 317, 319, 321, 387, 388 ЦК України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням уточненої позовної заяви від 25.05.2020 року просять суд визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити строки позовної давності; визнати недійсним договір купівлі-продажу, серія та номер: 985,виданий 26.05.2009, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , видавник: ОСОБА_9 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; скасувати державну реєстрацію права власності оформлену записом, вчиненим 10.12.2015, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. за номером №26946770, про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00); визнати недійсним договір купівлі-продажу, серія та номер: 2965, виданий 10.12.2015, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , видавник: ОСОБА_10 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; витребувати у ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 площею 19,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, судові витрати покласти на відповідачів.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О.

Ухвалою від 26 липня 2019 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання по справі.

16.09.2019 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Пихтін К.В. подав відзив на позов в якому посилається на те, що позивачем та прокурором пропущено строк позовної давності, а підстави для поновлення цього строку, які наведені у позовній заяві, не є поважними.

В позовній заяві вказано, що відповідно до листа Київського державного нотаріального архіву від 28.05.2019 № 1468/01-21 у справі № 02-33 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» приватного нотаріуса Кирилюк Г.О. міститься запис від 21 липня 2009 року за реєстровим № 985 про посвідчення фотокопій дублікату договору на двох аркушах. Також, у вказаному реєстрі за 26 травня 2009 року відсутній запис щодо посвідчення будь-якого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . При цьому прокурором до позовної заяви долучено копію цього договору.

Виявлення лише у 2019 році факту укладення договору купівлі-продажу від 26.05.2009 під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000167 від 21.08.2018 свідчить про несвоєчасне вжиття заходів прокурорського реагування, так як прокурор мав об`єктивну можливість та зобов`язаний був встановити такі обставини ще у 2009 році.

Відповідно до актового запису про смерть №12486 від 13.08.2015 року ОСОБА_11 , який проживав у спірній квартирі помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті у квартирі ніхто не проживав.

В інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.06.2019 року № 170869663 міститься запис №12464000 про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_4 який внесено до реєстру приватним нотаріусом Кударенко В.М. 10.12.2015 року 13:43:08. В той же день о 15:58:45 цим нотаріусом проведено державну реєстрацію переходу права власності до відповідача ОСОБА_3 та внесено до реєстру відповідний запис № 12464729, а тому вважають, що як позивач так і прокурор не позбавлені були можливості отримати відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 10.12.2015 року та перехід в той же день права власності до ОСОБА_3 , так як такі відомості містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та є відкритими, загальнодоступними.

Вважають, що позивач міг довідатися про порушення його прав починаючи з 13.08.2015 року строк позовної давності сплинув 13.08.2018 року, прокурор міг дізнатися про порушення прав держави починаючи з 26.05.2009 року (строк позовної давності сплинув 26.05.2012 року), проте прокурор звернувся з позовом лише 21.06.2019 року.

Також посилаються на те, що прокурором не надано доказів перебування квартири у комунальній власності на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу.

Витребування квартири у відповідача ОСОБА_2 , який є добросовісним набувачем вважають, що суперечить принципам та гарантіям, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Просили суд в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 також подав відзив на позов, просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити в позові.

24.09.2019 року представником прокуратури подано відповідь на відзив в якому посилаються на те, що в спірній квартирі зареєстровано було місце проживання ОСОБА_7 з 15.07.1999, ОСОБА_2 з 28.08.2018. Заборгованість у вказаній квартирі виникла із серпня 2015 за користування послугами до грудня 2017, що свідчить про те, що після смерті ОСОБА_7 у спірній квартирі ніхто не проживав до моменту набуття права власності на квартиру ОСОБА_2 . З січня 2018 до червня 2019 сплата за комунальні послуги не здійснювалася. Власник квартири не був знятий з реєстрації так як був одинокий. Спірна квартира у приватну власність не передавалася, а отже внаслідок незаконного заволодіння відповідачем квартирою , що відноситься до комунальної власності, порушуються права та охоронювані законом інтереси держави в особі Київської міської ради, як органу, уповноваженого розпоряджатися майном територіальної громади міста Києва, а тому просили позов задовольнити.

25.10.2019 року від КП «Керуюча компанія з Обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» надано суду письмові пояснення в яких посилалася на те, що приватизація спірної квартири не здійснювалася, а тому відсутність приватизації спірної квартири дає підстави вважати, що договори купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 є незаконними, так як особа, що продавала майно не є власником вищезазначеного майна, і не мала права розпоряджатися спірним майном. Просили суд позов задовольнити.

14.07.2020 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Пихтія К.В. надійшли письмові заперечення проти позову в своїх запереченнях посилається на те, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність (п.60 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 362/44/17 від 17.10.2018 року). Статті 387,388 ЦК України не містять положень про те, що приписи про позовну давність до правовідносин, що врегульовуються цими нормами права, не застосовуються, а положення статті 268 цього Кодексу не передбачають, що вимоги у цій справі відносяться до вимог, на які позовна давність не поширюється (п.66 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 907/50/16).

Відповідач ОСОБА_12 придбав квартиру на підставі відплатного договору купівлі-продажу. З іншими відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 не знайомий ні прямо, ні опосередковано. Про події, що мали місце до придбання спірної квартири відповідачу ОСОБА_2 нічого не відомо.

Також зазначає, що спірна квартира придбана відповідачем ОСОБА_2 для проживання, в ній було проведено ремонтні роботи, погашено заборгованість з житлово-комунальних послуг минулих мешканців, на даний час ринкова вартість квартири складає 733 367,70 грн., а відтак підстав для витребування відповідної квартири від ОСОБА_2 як добросовісного її набувача немає.

Щодо бездіяльності прокурора та органу досудового розслідування в рамках кримінального провадження зазначав, що у провадженні СВ Оболонського УП ГУ НП у м.Києві знаходяться матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001208, розпочатого 09.02.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190 , ч.2 ст.15 ч.3 ст.190 КК України.

Оболонським УП ГУНП в м.Києві начальником Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Оболонського району м.Києва адресовано лист заборону від 23.02.2017 року №2094/125/51/04-17 щодо спірної квартири. При цьому прокурор(слідчий за погодженням з прокурором) мав звернутися до слідчого судді з клопотанням про її арешт в порядку ст.170-173 КПК України.

За наявності обтяження, внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі ухвали слідчого судді про арешт майна відповідач ОСОБА_2 не міг би придбати спірну квартиру 21 грудня 2017 року та зареєструвати за собою право власності.

Однак, прокурором (слідчим за погодженням з прокурором) не було вжито жодних заходів щодо арешту спірної квартири в межах кримінального провадження №0001208 від 09.02.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.15 ч.3 ст.190 КК України, а тому вважає, що ОСОБА_2 , як добросовісний набувач, не може відповідати у зв`язку із бездіяльністю прокурора та слідчого в рамках кримінального провадження, розпочатого за ознаками шахрайства 09.02.2017 року до придбання відповідачем ОСОБА_2 спірної квартири 26.12.2017 року. (Постанова ВС від 20.03.2019 року, у справі № 521/8368/15-ц). Просить суд в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою від 14.07.2020 року з занесенням до протоколу судового засідання в якості третьої особи залучено ОСОБА_6 .

Ухвалою від 11.02.2021 року витребувано докази.

05.08.2021 року від Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення в яких посилаються на те, що Оболонській районній в м.Києві державній адміністрації про те, що відповідачі незаконним шляхом набули права власності на спірну квартиру стало відомо лише з даного позову, який був поданий 27.06.2019, оскільки спірна квартира не передана у приватну власність внаслідок приватизації, а тому і не могла бути відчужена. Просили позов задовольнити.

15.09.2021 року по справі закрито підтоговче провадження.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримував, з обставин викладених в уточненому позові та просив суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник проти задоволення позову заперечували, з обставин викладених у відзиві та просили суд відмовити в задоволенні позову.

Представник Київської міської ради в судові засідання не з`являвся, подав заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі та позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_6 в судові засідання не з`являлися, про розгляд справи повідомлялися, як шляхом направлення судових повісток так і шляхом оголошення на сайті судової влади, причини неявок не повідомили, суд вважає за можливе провести розгляд справи без їх участі.

Треті особи Оболонська районна в м.Києві державна адміністрація та Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» в судові засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі третіх осіб.

Вислухавши пояснення прокурора, відповідача ОСОБА_2 , свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку.

Відповідно до рішення Київради від 02.12.2010 житловий будинок на АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва (п.п.19, 1.1 А таблиці №5 додатку № 5).

Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 №1112 «Про питання організації управління районами у місті Києві» житловий будинок АДРЕСА_1 , а також квартира АДРЕСА_1 в складі цього будинку, належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва (в межах неприватизованого житла), перебуває у віданні Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації та знаходиться в управлінні (на балансі) комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» згідно з розпорядженням Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації від 31.01.2015 за №41 «Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва, що віднесена до сфери управління Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації».

Листом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» від 20.09.2018 № 463-5141 надано інформацію, що згідно розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.01.2015 №41 «Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва, що віднесено до сфери управління Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації», житловий будинок АДРЕСА_1 закріплено на праві господарського відання без права розпорядження за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян.

Згідно з листом Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації від 26.11.2018 року №104-10610 за наявною інформацією органу приватизації державного житлового фонду - Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації органом приватизації державного житлового фонду Оболонського району міста Києва приватизація квартири АДРЕСА_1 не здійснювалась. (а.с.18 т.1)

На підставі розпорядження Мінської районної в м.Києві державної адміністрації від 24.06.1999 №637, ОСОБА_7 видано ордер на жиле приміщення від 13.08.1999 №017611, згідно з яким йому з сім`єю надано право на зайняття жилого приміщення жилою площею 10,25 кв.м., яке складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.45 т.1)

Відповідно до актового запису про смерть від 13.08.2015 №12486 відділу державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання особи вказано АДРЕСА_1 . (а.с.30 т.1)

Також згідно з інформацією з Реєстру територіальної громади міста Києва, а також з поквартирної картки на квартиру АДРЕСА_1 , а також картки прописки у вказаній квартирі зареєстроване місце проживання ОСОБА_7 з 15.07.1999, ОСОБА_2 з 28.08.2018. (а.с.31 т.1)

Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

ОСОБА_5 не будучи власником спірного майна квартири АДРЕСА_1 передала її ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2009 № 985 у копії договору вказано, що посвідчено приватним нотаріусом Кирилюк Г.О. (а.с.51 т.1)

Відповідно до п.3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26.05.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк Г.О., реєстр. №985, квартира належала продавцю - ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. 28.09.2008 за реєстровим № 2689 та зареєстрованого у Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 17.10.2008 у реєстрову книгу № д.1021-178 за реєстровим № 7261.

З договору купівлі-продажу від 26.05.2009 вбачається, що ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Біляєвим В.О. 28.09.2008 за № 2689.

Листом від 30.11.2018 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Біляєва В.О. повідомлено, що ним не посвідчувався договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 28.09.2008 за реєстровим №2689. (а.с.56 т.1)

Відповідно до листа Київського державного нотаріального архіву від 28.05.2019 №1468/01-21 в справі № 02-33 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том № 1 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк Г.О. міститься запис від 21 липня 2009 року за реєстровим № 985 про посвідчення фотокопій цього дубліката на двох аркушах. Також, у вказаному реєстрі за 26 травня 2009 року відсутній запис щодо посвідчення будь-якого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . (а.с.62 т.1). Аналогічна відповідь надана і на ухвалу суду. (а.с.236 т.2)

Згідно листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.11.2018 № 062/14-13822 повідомлено, що згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_1 на праві власності не реєструвалась. (а.с.36 т.1)

У свою чергу ОСОБА_3 придбав спірну квартиру у ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2015 № 2965, посвідченого приватним нотаріусом Кондратенко В.М. (а.с.21-24, 50 т.1)

09.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. надано суду копію договору іпотеки від 10.02.2017 року зареєстрованого в реєстрі за № 296 укладеного між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 (а.с. 237-242 т.2)

ОСОБА_6 придбав спірну квартиру у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2017 №4387, посвідченого приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. (а.с.21-24 т.1)

ОСОБА_2 придбав спірну квартиру у ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2017 № 1589, посвідченого приватним нотаріусом Дібровою О.С.(а.с.21, 46-49 т.1).

На клопотання представника відповідача ОСОБА_2 прокуратурою надано пояснення з яких убачається, що у провадженні СВ Оболонського УП ГУНП у м.Києві перебуває кримінальне провадження №0000167 за ч.3 ст.190 КК України, за фактом шахрайського заволодіння невстановленими особами нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 .

В ході досудового розслідування ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м.Києва Шестаковською Л.П. від 22.12.2018 року накладено арешт на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Жодній особі у вказаному кримінальному провадженні про підозру не повідомлялось. Досудове розслідування триває.

Крім того, у провадженні СВ Оболонського УП ГУНП у м.Києві перебуває кримінальне провадженні №0001208 за ч.2 ст.15 ч.3 ст.190, ч.4 ст.190 КК України за фактами замаху на заволодіння невстановленими особами майном, що розташоване по АДРЕСА_6 , а також фактом заволодіння квартирою АДРЕСА_1 .

У ході досудового розслідування арешт на майно не накладався. Жодній особі у вказаному кримінальному провадженні про підозру не повідомлялось. Досудове розслідування триває. (а.с.140-141 т.2)

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Жменяк Ю.Ю. надав суду відповідь адресовану на його ім`я з якої убачається, що у провадженні слідчого відділу Оболонського УП ГУНП у м.Києві перебувають, матеріали кримінального провадження за №0001208 відомості про яке внесено до ЄРДР від 09.02.2017 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України та матеріали кримінального провадження за № 0001208 відомості про яке внесено до ЄРДР 31.05.2017 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого та ч.2 ст.15, ч.3 ст.190 КК України.

Вказані вище матеріали на підставі ст.217 КПК України були об`єднані за основним номером 0001208 від 09.02.2017.

В своєму листі вказують, що матеріали досудового розслідування 0001208 від 09.02.2017 були внесені до ЄРДР на підставі офіційного листа від 03.02.2017 року, який надійшов до СВ Оболонського УП ГУНП у м.Києві від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» (а.с.246-248 т.2) Аналогічні письмові пояснення надані і прокуратурою разом з копією листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва». (а.с. 3-7 т.3)

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, прокурор зазначив, що його вимоги спрямовані на задоволення легітимної мети, яка полягає у відновленні законності, поверненні у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яке незаконно вибуло з власності територіальної громади на підставі підробленого договору купівлі-продажу спірної квартири.

В своєму позові прокуратура просила суд визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду (ст.256, 257, 261 ч.1 ЦК України) та поновити, відповідач ОСОБА_2 та його представник просили суд застосувати строки позовної давності та відмовити в позові. Проте, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Проте, суд не застосовує строк позовної давної до вимог Оболонської окружної прокуратури.

Що стосується позовних вимог прокурора, в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, серія та номер: 985, виданий 26.05.2009, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , видавник ОСОБА_9 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15,16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Отже, з огляду на те, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Г.О. не посвідчувала 26.05.2009 року договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про що свідчить лист Київського державного нотаріального архіву (а.с.236 т.2) тобто є підробним, останній не породжує правових наслідків та є нікчемним за своєю правовою природою, не потребує визнання недійсним.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Даний договір не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду, аналогічний висновок міститься у постановах ВП ВС від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 22 жовтня 2020 року справа № 925/271/18, відповідно до яких якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону, які в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 26.05.2009 року є нікчемним, тому не потребує визнання його недійсним, та як висновок, в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Що стосується позовних вимог про витребування майна в добросовісного набувача, суд виходить з наступного.

Згідно положення статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифіковані Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Свідок ОСОБА_14 , яка була колишньою дружиною ОСОБА_7 суду повідомила, що вона займалася похоронами свого колишнього чоловіка, оскільки у нього не було родичів і в Оболонському управлінні поліції отримувала дозвіл на отримання довідки про причину смерті, тіло якого було виявлено 06.08.2015 року, по АДРЕСА_1 . На підтвердження чого суду надано вказаний лист-дозвіл. (а.с.170 т.3)

Свідок ОСОБА_15 , яка раніше була працівником ЖЕКу, суду пояснювала, що в житлово-експлуатаційній компанії були обізнані про наявність боргів по кв. АДРЕСА_1 і про те, що наймач помер.

Суд звертає увагу на неналежний контроль зі сторони державних органів щодо об`єктів нерухомого майна комунальної власності. Адже наймач помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 02.02.2017 року начальник Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» звернувся з інформаційним листом до начальника Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві відповідно до якого зазначав, що кв. АДРЕСА_1 , як приватизована не значиться та у вказаному житловому приміщенні зареєстрована одна особа, яка зі слів сусідів померла. Проте, держава не вчинила своєчасно жодних дій з цього часу направлених на контроль та збереження майна комунальної власності, і як наслідок спірну квартиру придбав добросовісний набувач ОСОБА_2 26.12.2017 року.

Суд, вважає неприйнятним твердження позивача про наявність підстав для відібрання квартири в ОСОБА_2 , який буде позбавлений права власності на квартиру без компенсації її вартості та не може розраховувати на отримання іншого житла від держави.

Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном.

Проте відповідач ОСОБА_2 не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Суд враховує, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача ОСОБА_2 .

Після придбання квартири за оплатним договором та проведення капітального ремонту з наданням стану придатного для проживання відповідач ОСОБА_2 заселився у спірній квартирі. ОСОБА_2 не був визнаним потерпілим в межах кримінального провадження, цивільний позов ним не було заявлено.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири від ОСОБА_2 , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Проте, держава в особі уповноважених органів має право захисти свої порушені майнові права пред`явивши позов в межах кримінального провадження до винних осіб, про стягнення грошової компенсації вартості втраченого нерухомого майна.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна від ОСОБА_2 у зв`язку із тим, що буде становити непропорційність втручання в особисті майнові права власника та становити індивідуальний й надмірний тягар, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

В скасуванні державної реєстрації права власності вчиненої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. за №12464000 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) суд відмовляє з тих підстав, що вказаний запис не відновить прав позивача, оскільки суд відмовив у задоволенні вимоги про витребування у ОСОБА_2 спірної квартири. При цьому, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18 а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 06 жовтня 2021 року у справі № 910/13574/20.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину від 10.12.2015, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Враховуючи те, що судом відмовлено у задоволенні віндикаційного позову відповідно суд відмовляє і у задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, серія та номер: 2965, виданий 10.12.2015, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , видавник: ОСОБА_10 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, оскільки позивач не є стороною вказаного правочину і в межах даної вимоги право позивача не відновиться.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує положення ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що при відмові в задоволенні позовних вимог судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76-83, 133,141, 209-211, 223, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог Оболонської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва», ОСОБА_6 , про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності оформлену записом та витребування майна - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 вересня 2023 року.

Суддя Н.О. Яценко