Провадження № 4-с/761/187/2023
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Матвєєвої Ю.О.

за участю секретаря Каніковського Б.А.

заявника ОСОБА_1

представника заявника Козченка В.М.

представника стягувача ОСОБА_3

державного виконавця Алексеєва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

Скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Алексеева Валентина Владиславовича. Скарга мотивована тим, що на виконанні у державного виконавця Алексеєва В.В. перебуває виконавче провадження № 72420119, відкрите на підставі виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Компанія авіаційного та ракетно-технічного машинобудування» заборгованості у розмірі 25030,31 грн. Як зазначає скаржник 29.06.2023 року ним добровільно сплачено всю суму заборгованості згідно рішення суду. Однак 04.08.2023 року йому стало відомо, що державним виконавцем було накладено арешт на його рахунки, а виконавче провадження не закінчене. Будь-які звернення до державного виконавця результату не дає, а тому скаржник вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.08.2023 р. відкрито провадження та призначено до розгляду.

У судовому засіданні скаржник скаргу підтримав та просив задовольнити її в повному обсязі.

Стягувач у судовому засіданні не заперечував щодо задоволення вищевказаної скарги, а також підтвердив, що боржником дійсно було сплачено всю суму заборгованості і претензій до нього немає.

Державний виконавець у судовому засіданні не зміг підтвердити або спростувати надходження грошових коштів на рахунки стягувача.

Вислухавши пояснення скаржника, та інших учасників, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08.02.2023 року було задоволено позовні вимоги АТ «Компанія авіаційного та ракетно-технічного машинобудування» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 25030,31 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 01.05.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

12.07.2023 року Шевченківський районний суд м. Києва видав стягувачу виконавчий лист.

29.06.2023 року ОСОБА_1 було добровільно сплачено всю суму заборгованості згідно рішенням суду, що підтверджується копією квитанції № ХРОХ-ВМ5Х-2С48-03Т0.

04.08.2023 року ОСОБА_1 виявив, що його банківські рахунки заблоковані, а саме:

- № НОМЕР_1 (ІВАN НОМЕР_2 ), відкритого в АТ КБ «ПриватБанк», м. Київ;

- № ІВАN НОМЕР_3 ), відкритого в АТ КБ «ПриватБанк», м. Київ;

- № ІВАN НОМЕР_4 ) відкритого в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (Монобанк).

14.08.2023 року ОСОБА_1 отримав поштовий конверт, в якому дізнався, що 03.08.2023 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Алексеевим В.В. було відкрито ВП № 72420119.

З метою встановлення дійсних обставин справи скаржник звернувся до державного виконавця, де останній повідомив, що від стягувача надійшов лист від 16.08.2023 року, в якому він вказує, що про наявність заборгованості від боржника у розмірі 25030,31 грн.

23.08.2023 року ОСОБА_1 надав до державного виконавця Алексеєва В.В. заяву, в якій просив винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 72420119 та зняти арешт з його банківських рахунках, надавши при цьому інформацію з Державного сервісу перевірки квитанцій, що сума 25030,31 грн. дійсно сплачена ним на рахунки стягувача АТ «Компанія авіаційного та ракетно-технічного машинобудування» 29.06.2023 року.

Статтею 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 3 Закону України "Про державну виконавчу службу" виконання рішень, перелік яких встановлюється законом про виконавче провадження, покладається на державних виконавців відповідних відділів державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.9 ч.2 та ч. 2 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. Дана норма є імперативною і зобов`язує Державного виконавця невідкладно винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Як встановлено при розгляді справи, заявник ОСОБА_1 повністю сплатив заборгованість згідно рішення суду 08.02.2023 року, надавши квитанції суду, а стягувач у судовому засіданні підтвердив даний факт.

Згідно із ч. 1 ст. 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною 5 статті 74 Закону передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Крім того, у відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище, встановлені у справі обставини, а також ту обставину, що державним виконавцем не надано жодних доказів, які б підтвердили законність його дій, суд приходить до висновку, що дії державного виконавця не відповідають вимогам закону, а тому скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Стосовно витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат(частина друга статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частині четвертій статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, відповідно до статті 1 якого договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності) (частина третя статті 4зазначеного Закону).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що до судових витрат на професійну правничу допомогу віднесено витрати на правничу допомогуадвоката, і така допомога надавалася саме тим адвокатом (адвокатами), з яким укладено договір про надання правової допомоги або з відповідним адвокатським бюро чи об`єднанням.

Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України (див. пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21)).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

У справі, що розглядається, представництво інтересів позивачки здійснюється адвокатом Козченко В.М. на підставі ордеру серії АА № 1344629 від 28 серпня 2023 року, в якому визначено про надання правової допомоги на підставі договору № 22/08/23-КВМ від 22.08.2023 року.

Заявник просив про компенсацію здійснених ним витрат, понесених на юридичні послуги АО «Київська міська агенція незалежних адвокатів «ЮСТЕМ» та надав суду документи на підтвердження витрат на юридичні послуги цього товариства (договір про надання правової допомоги від 22.08.2023 року, додаткову угоду, тарифи, квитанція про оплату, акт прийому-передачі від07.09.2023 року, детальний опис робіт).

Матеріали справи не містять належних доказів понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, яка надавалась йому у справі саме адвокатом Козченко В.М., а також відповідного договору про надання правової допомоги з цим адвокатом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для компенсації ОСОБА_1 витрат на юридичні послуги з боку Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі № 757/13974/21-ц.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 447-451 ЦПК України, Законом України "Про виконавче провадження",

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Алексеєва Валентина Владиславовича щодо примусового виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва шляхом арешту коштів на рахунках Заявника,

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Алексеєва Валентина Владиславовича щодо відмови винести постанову про закінчення виконавчого провадження №72420119 та скасування арешту коштів на рахунках Заявника.

Зобов`язати державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Алексеєва Валентина Владиславовича винести постанову про закінчення виконавчого провадження №72420119, скасувати арешт коштів на рахунках Заявника та всі вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення Суду у справі №761/44769/21.

В іншій частині скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 28.09.2023 року.

Суддя Ю.О. Матвєєва

26 вересня 2023 року