Справа № 152/583/23
Провадження № 22-ц/801/1817/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Соколовська Т. О.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 рокуСправа № 152/583/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у ци-вільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про

стягнення боргу позики у розмірі 266000,00 гривень,

за апеляційною скаргою представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Левченка Артема Олександровича на рішення Шаргородсь-кого районного суду Вінницької області віл 19 липня 2023 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Шаргород Вінницької області за головування судді Соко-ловської Т. О., повний текст якого складений 19 липня 2023 року,

У С Т А Н О В И В:

28 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шаргородського ра-йонного суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_2 про стяг-нення заборгованої позики у сумі 266000,00 гривень, посилаючись на наступні обставини. 15 грудня 2020 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50000,00 гривень, що підтверджується власноручно написаною нею розпискою, зі сплатою 16% за кожний місяць користування коштами однаковими платежами, вказаними у графіку платежів. Відповідачка грошові кошти не повернула, заборгованість не погашала, від виконання зо-бов`язань ухиляється, що стало підставою для звернення до суду із даним позо-вом. Станом на 30 березня 2023 року заборгованість відповідачки становить 4034480,00 гривень, з яких: 50000,00 гривень - сума основного боргу, 216000,00 гривень - заборгованість по відсотках, 3768480,00 гривень - пеня.

Позивач, користуючись своїм правом, просить стягнути лише частину бор-гу, а саме тіло кредиту та відсотки, заборгованість за якими станом на 30 берез-ня 2023 року становить 266000,00 гривень, та судові витрати.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 лип-ня 2023 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 грудня 2020 року у розмірі 266000,00 гривень, з яких: 50000,00 гривень - сума основного боргу, 216000,00 гривень - заборгованість по відсотках, стягнуто також 2660,00 гри-вень сплаченого судового збору за подання в суд позовної заяви.

Не погоджуючись із ухваленим 19 липня 2023 року рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Левченко А. О. подав апе-ляційну скаргу, де просить скасувати це рішення у частині стягнення відсотків за позикою та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову, лише щодо стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 від-сотків за позикою за десять місяців, на які укладався договір позики. Заборгова-ність по відсотках становить 80000,00 гривень, які боржниця визнає. Адвокат вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не надав належної оцінки наявним у справі доказам. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 зазначає, що 15 грудня 2020 року його довірителька отримала у позику у ОСОБА_1 на строк десять місяців грошові кошти у розмірі 50000,00 гривень зі сплатою 16% у місяць. Позика мала бути повернута до 15 жовтня 2021 року. Згідно із погодженим сторонами домовленостей графіком платежів позичальниці необ-хідно було сплачувати тіло позики у сумі 5000,00 гривень щомісячно, а також відсотки у сумі 8000,00 гривень щомісячно. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками за період з 16 жовтня 2021 року по 15 березня 2023 року, не врахував, що вимога позико-давця про стягнення з позичальниці процентів за користування позикою після закінчення строку повернення позики з 16 жовтня 2021 року по 15 березня 2023 року є безпідставною та невмотивованою, оскільки після настання строку по-вернення позики позикодавець мав право на стягнення з позичальниці тільки сум, передбачених положенням статті 625 ЦК України ( проценти за порушення грошового зобов`язання ).

Користуючись наданим цивільним процесуальним законом правом на по-дання відзиву на апеляційну скаргу, забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 21 серпня 2023 року, представником ОСОБА_1 адвокатом Сауляком Є. В. поданий такий відзив на апеляційну скаргу, де висловлена незгода із пози-цією відповідачки. Представник ОСОБА_3 зазначає, що матеріалами справи підтверджується укладення між сторонами 15 грудня 2020 року договору пози-ки, про що свідчить написана ОСОБА_2 розписка, згідно із якою відповідачка отримала грошові кошти у сумі 50000,00 гривень та зобов`язува-лася сплачувати позивачу 16% за кожний місяць користування позиченими коштами однаковими платежами, що вказані у графіку платежів. Підтверджен-ням не повернення ОСОБА_2 грошових коштів, отриманих у пози-ку, є наявність у позивача оригіналу її розписки, долученої до матеріалів спра-ви. Зі змісту розписки не слідує, що нею установлений строк, на який відпові-дачка отримала у борг кошти, відтак, зобов`язання з їх повернення мало б бути виконане протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги про повернення по-зики. Оскільки ОСОБА_1 30 березня 2023 року звертався до відповідач-ки із вимогою про повернення грошових коштів за розпискою від 15 грудня 2020 року, та таким чином він висунув боржниці вимогу про повернення гро-шових коштів, яку відповідачка протягом тридцяти днів мала виконати. Однак сума позики до цього часу не повернута, відповідачка жодних дій щодо повер-нення коштів не вчинила, а тому стягненню підлягає заборгованість у сумі 266000,00 гривень.

Згідно із нормою частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скар-ги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстан-ції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши у відповідності до частини першої статті 369 ЦПК України дану цивільну справу за наявними у ній дока-зами, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши у сукупності наявні у ній доводи сторін, ретельно перевіривши законність, обґрунтованість оскаржува-ного судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 адвоката Левченка А. О. задоволенню не підлягає.

Відповідно до норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрун-туватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Закон-ним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з до-триманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає цим ви-могам. У частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за основною сумою боргу рішення суду в апеляційному порядку не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції відповідно до частини пер-шої статті 367 ЦПК України на предмет законності й обґрунтованості не пере-віряється.

Судом першої інстанції установлено та не оспорюється учасниками спра-ви, що 15 грудня 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 50000,00 гривень під зобов`язання сплачувати відсотки за користування позиченими коштами у роз-мірі 16% на місяць. Розписка від 15 грудня 2020 року містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів у кон-кретно визначеній сумі. Розписка написана власноручно відповідачкою, засвід-чена її підписом із зазначенням серії та номера її паспорта. Складання розписки ОСОБА_2 не оспорюється.

Відповідачка грошові кошти позивачу не повернула, відсотки за користу-вання ними не сплатила, у зв`язку із чим 30 березня 2023 року ОСОБА_1 направив їй повідомлення з вимогою про повернення коштів, яке, проте, зали-шене без реагування. Наявність боргового документа у ОСОБА_1 під-тверджує факт невиконання відповідачкою свого зобов`язання як позичальниці та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 15 грудня 2020 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись нормами статей 3, 15, 16, 202, 207, 509, 525-527, 530, 536, 545, 598, 599, 640, 626, 627, 629, 631, 1046, 1047 ЦК України, дійшов висновку, що діями відповідачки по-рушені права та охоронювані законом інтереси позивача, нею не повернутий ОСОБА_1 грошовий борг та відсотки за користування позиченими кош-тами, тому суд вбачав підстави для стягнення грошових сум з особи, яка допус-тила порушення виконання грошового зобов`язання за договором позики у су-довому порядку. Суд, перевіривши наведений позивачем розрахунок 16-ти від-сотків за користування його коштами, погодився із цим розрахунком, оскільки за договором позики від 15 грудня 2020 року щомісячно ОСОБА_2 мала сплачувати по 5000,00 гривень тіла позики та 8000,00 гривень відсотків за користування коштами, однак, вказаного зобов`язання не виконала. Отже суд дійшов висновку, що стягненню на користь позивача із ОСОБА_2 підлягає борг у розмірі 266000,00 гривень, з яких: 50000,00 гривень - сума ос-новного боргу, 216000,00 гривень - заборгованість по відсотках.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з обгрунтуванням суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваному судовому рішенні, оскільки во-но є правильним, доведеним та об`єктивним.

Спір між позивачем та відповідачкою виник з приводу стягнення забор-гованості за договором позики згідно із розпискою. У справі, що розглядається, правомірність правочину позики відповідачем не оспорюється.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить за-гальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частині другій статті 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є пра-вовідношення, у якому одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на ко-ристь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( передати майно, виконати робо-ту, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від вчинення певної дії ( негативне зобов`язання ), а кредитор має право вимагати від боржника ви-конання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом ( стаття 525 ЦК України ).

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має вико-нуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Ко-дексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та ви-мог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно став-ляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов-язання ( неналежне виконання ).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( по-зикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язу-ється повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укла-деним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у пись-мовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встанов-лений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у ви-падках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвер-дження укладення договору позики та його умов може бути представлена роз-писка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому пози-кодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичаль-ник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій са-мій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором ( частина перша статті 1049 ЦК України ).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторон-ньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути на-дана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укла-деним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач по-винен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовір-ності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямо-вана на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (до-говори).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, яки-ми обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ) ( частини перша, дру-га статті 207 ЦК України ).

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є доку-ментом, який видається боржником кредитору за договором позики після отри-мання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов дого-вору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший пись-мовий документ незалежно від його найменування, з якого дійсно убачається як сам факт отримання в борг ( тобто із зобов`язанням повернення ) певної гро-шової суми, так і дати її отримання.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язан-ня, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержан-ня виконання частково або у повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен по-вернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового докумен-та кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність бор-гового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає про-строчення кредитора.

Отже наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свід-чить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є доку-ментом, який видається боржником кредитору за договором позики після отри-мання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Зі змісту розписки, складеної у цій справі ОСОБА_2 , однознач-но убачається, що вона отримала від ОСОБА_1 у борг кошти, що свід-чить про її обов`язок з повернення отриманих коштів. У вказаній розписці від-повідачка зазначила своє зобов`язання сплачувати відсотки за користування коштами у розмірі 16 відсотків за кожний місяць користування позиченими коштами однаковими платежами, вказаними у графіку платежів, що поданий у додатку до розписки. Тобто узгодження сторонами істотних умов договору по-зики, факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 підтверджується змістом розписки, яка складена нею власноручно.

Разом із тим договір позики від 15 грудня 2020 року не містить точної дати повернення грошових коштів. Отже належить стверджувати, що сторонами у справі не урегульоване питання щодо остаточної дати повернення грошових коштів.

Нормою абзацу другого частини першої статті 1049 ЦК України передба-чено, що якщо договором не установлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як установлено судом та не оспорюється учасниками цієї справи 30 бе-резня 2023 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 повідомлення про повернення коштів. Отже він висунув вимогу про повернення грошових коштів, яку відповідачка протягом тридцяти днів повинна була виконати, проте не виконала. Оскільки грошові кошти відповідачка взяла у позивача у борг, проте у розписці не зазначений строк повернення цих коштів, то борг має бути повернутий у порядку та строки, що передбачені частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто, протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошо-вими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не уста-новлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами установлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має пра-во на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не установлений розмір процен-тів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку Укра-їни.

Таким чином, ураховуючи, що строк повернення коштів розпискою ОСОБА_4 не установлений, належить погодитися із правильністю нараху-вання позивачем відсотків за весь час користування боржницею коштами у роз-мірі 16% за кожний місяць, що становить 216000,00 гривень.

Як висновок, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи; скарга як безпідставна не може бути за-доволена, тому оскаржуване рішення Шаргородського районного суду Вінниць-кої області від 19 липня 2023 року слід залишити без змін як таке, що ухвалене із дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі пов-ного та всебічного встановлення фактичних, об`єктивних обставин справи.

Статтею 375 ЦПК України установлено, що суд апеляційної інстанції зали-шає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матері-ального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367 - 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адво-ката Левченка Артема Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 липня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованої позики залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбаче-них пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський