Справа № 344/1729/23
Провадження № 22-ц/4808/1122/23
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Кузів А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2023 року, постановлену в складі судді Польської М.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 06.03.2003 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 . У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося через постійні суперечки та непорозуміння, що призвело до фактичного розірвання шлюбних стосунків. Відносини між ними остаточно зіпсовані, існують великі розбіжності в інтересах, в поглядах на життя, спільне господарство не ведеться, внаслідок чого подальше спільне проживання з відповідачем і збереження шлюбу є неможливим.

Також зазначає, що існує необхідність визначити місце проживання неповнолітніх дітей сторін: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які прописані та постійно проживають із позивачем в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю. Позивач самостійно опікується дітьми, веде їх побут, доглядає за ними, повною мірою займається їхнім вихованням, слідкує за їхнім розвитком та здоров`ям, задовольняє фінансові потреби сім`ї, оскільки працює, що дозволяє забезпечити дітям належні умови проживання і догляду. У свою чергу, відповідач наміру опікуватися дітьми не має, матеріально дітям не допомагає, участь у їхньому вихованні не бере, постійно нехтує сімейними цінностями.

Просить розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації актів про одруження 06.03.2023 року зроблено запис №284; визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 з позивачем ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 04 квітня 2023 замінено третю особу з Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 06 березня 2003 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис за №284. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині вирішення питання щодо місця проживання сина ОСОБА_5 , ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення в оскаржуваній частині незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.

На його думку суд першої інстанції не врахував, що відповідачка ОСОБА_2 зазначала, що має намір виїхати на постійне місце проживання в Італію і створити там сім`ю з іншим чоловіком. А оскільки на даний час вона в Італії не має ні сталого місця проживання, ні роботи, діти за час її відсутності будуть проживати в Україні у бабусі, її матері.

Однак, позивач вважає, що діти мають проживати саме з ним. Його графік роботи дозволяє йому приділяти дітям багато часу, фінансово забезпечувати їх. А розлучення сина з батьком і старшою сестрою може негативно вплинути на його психічне здоров`я.

Вказує також, що суд не надав значення і тому, що на початку війни в Україні діти з матір`ю певний час проживали в Італії, однак повернулися в Україну, і на даний час не мають наміру виїжджати з мамою в іншу країну.

Відповідачка не зверталася до суду із зустрічною заявою про визначення місця проживання дітей з нею, натомість подавала заяву про визнання позову і не заперечувала щодо проживання дітей з батьком. Однак згодом змінила свою думку, що, як зазначає апелянт, дає підстави вважати її безвідповідальною особою, не стабільною в своїх діях, яку не цікавлять інтереси дітей, а лише власні.

Також зазначає, що не перешкоджатиме спілкуванню матері з дітьми, і навіть допускає, що після створення нею умов для їх проживання за кордоном, вона за їх бажанням зможе забрати їх на постійне проживання в іншу країну. Але на даний час щодо вивезення сина за кордон між сторонами постійно виникають суперечки та непорозуміння, що і стало причиною звернення з цим позовом до суду.

Щодо висновку Органу опіки та піклування, яким йому було відмовлено у задоволенні заяви про визначення місця проживання сина з ним у зв`язку з відсутністю спору між батьками, то вважає, що такий не мав братися до уваги судом, оскільки складений на підставі слів матері про те, що вона не заперечує проти проживання дітей з батьком. Хоча після надання такого висновку вона заперечує проти цього.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2023 року в частині визначення місця проживання малолітньої дитини та ухвалити в цій частині нове, яким визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому зсіданні апеляційного суду апелянт та його представник - адвокат Борос Л.Д. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.

Відповідач та представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності вказаних учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2023 року оскаржується лише в частині вирішення питання щодо місця проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , то в частині інших вимог не переглядається.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення, що оскаржується, в оскаржуваній частині зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно Свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 06 березня 2003 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 06 березня 2003 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №284 (а.с. 13).

В шлюбі у сторін народились донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 15.03.2007 року (а.с. 14) та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 27.09.2018 року (а.с. 17).

Згідно копії Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 17.02.2022 року (а.с. 16), відповіді на запит суду Відділу з питань реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади м. Івано-Франківська №323/64.3-424 від 10.02.2023 року (а.с. 29) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копій довідок №751 від 01.03.2023 року та №01-19/34 від 02.03.2023 року ОСОБА_1 працює з ЗДО (ясла-садок) №27 «Карпатська казка» Івано-Франківської міської ради на посаді слюсаря-ремонтника з 04.11.2011 року та у Івано-Франківському Архієпархіальному Управлінні Української Греко-Католицької Церкви з 06.06.2019 року (а.с. 39, 40).

Встановлено також, що питання про надання Івано-Франківському міському суду висновку щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 було розглянуте на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 11.05.2023 року. Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №724 від 09.06.2023 року відмовлено у наданні висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з відсутністю спору між батьками (а.с. 61, 66).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів створення перешкод позивача у проживанні дитини ОСОБА_5 із матір`ю, так само матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідача у проживанні дитини із батьком, і сторони таких доказів до справи не надавали, мама не подавала зустрічний позов про визначення місця проживання молодшої дитини з нею, а звернення позивача не може базуватись на порушення таких прав у майбутньому. Суд керувався принципом інтересів дитини, констатував право сина на підтримання відносин, до яких він звик, в т.ч. проживання із сестрою та батьками, незважаючи на розірвання шлюбу, а також те, що сторони проживають за однією адресою та перешкод у вихованні дітей одне одному не чинять, на спростування цього інших доказів не подано.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Згідно з частиною четвертою статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини першої статті 242 ЦК батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

За приписами частини першої статті 160 Сімейного кодексу України (далі - СК) місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною першою статті 161 CK якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначенні інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Обґрунтовуючи позов в частині визначення місця проживання малолітньої дитини та апеляційну скаргу, позивач посилався на те, що він самостійно опікується дітьми, веде їх побут, доглядає за ними, повною мірою займається їхнім вихованням, слідкує за їхнім розвитком та здоров`ям, задовольняє фінансові потреби сім`ї. Натомість відповідач наміру опікуватися дітьми не має, матеріально дітям не допомагає, участь у їхньому вихованні не бере, постійно нехтує сімейними цінностями, зазначала, що має намір виїхати на постійне місце проживання в Італію і створити там сім`ю з іншим чоловіком, а розлучення сина з батьком і старшою сестрою може негативно вплинути на його психічне здоров`я.

На підтвердження таких позовних вимог позивачем долучено копії Паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 , з яких вбачається, що вона з 02.03.2022 року по 22.05.2022 року, з 18.07.2022 року по 24.07.2022 року та з 28.12.2022 року по 05.01.2023 року перебувала за межами України (а.с. 18).

Також зазначив, що відповідачка спершу дійсно подала до суду заяву про визнання позову і не заперечувала щодо проживання дітей з батьком (а.с. 51), однак згодом змінила свою думку.

Разом з тим, будь-яких доказів щодо місця проживання, одруження чи праці відповідачки в Італії позивач не надав. В матеріалах справи містяться докази її реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16, 29).

А відповідно до Витягу з Рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №724 від 09.06.2023 року у наданні висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено у зв`язку з відсутністю спору між батьками (а.с. 61, 66).

Таким чином будь-яких доказів того, що між сторонами існує спір щодо місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Щодо заяви до суду першої інстанції ОСОБА_2 від 13.06.2023 року, в якій вона просить не брати до уваги її попередню заяву про визнання позову в повному обсязі, оскільки в неї є побоювання, що через певний час чоловік не захоче, щоб діти проживали з нею, то місцевий суд вірно зауважив, що ні звернення позивача, ні заперечення відповідача не можуть базуватися на гіпотетичному порушенні їхніх прав у майбутньому.

Крім того, при поданні такої заяви особу відповідачки було встановлено згідно паспорта, отже така перебувала в Україні (а.с. 63). А в апеляційній скарзі позивач зазначав, що у випадку створення відповідачкою умов для проживання дітей за кордоном не заперечуватиме, якщо вона за їх бажанням забере їх на постійне проживання в іншу країну.

Наведене спростовує також твердження апелянта про те, що рішення Органу опіки та піклування, яким йому було відмовлено у задоволенні заяви про визначення місця проживання сина з ним у зв`язку з відсутністю спору між батьками, не слід брати до уваги, оскільки після винесення такого мати змінила свою думку щодо проживання дітей з батьком.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що у даній справі не встановлено, що вимоги позивача заявлені в інтересах малолітньої дитини, а відтак підстави для визначення місця її проживання з батьком не знайшли свого підтвердження.

На підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції, враховуючи вищевказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання сина ОСОБА_5 разом з ним.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення в оскаржуваній частині.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2023 року в частині визначення місця проживання малолітньої дитини - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2023 року в частині визначення місця проживання малолітньої дитини залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 21 вересня 2023 року.