Справа № 466/2045/22 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/1068/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю прокурора Мацюри Я.М., представника відповідача Пащука А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Пащука Артема Ігоровича на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2022 року в складі судді Донченка Ю.В. в справі за позовом керівника Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області Миколи Синельникова в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_1 , з участю третьої особи на стороні відповідача об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Селянська 12», про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності,-

встановив:

У квітні 2022 року керівник Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області звернувся до суду в інтересах Львівської міської ради з позовом до ОСОБА_1 , з участю третьої особи на стороні відповідача об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Селянська 12», про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності.

Вимоги обґрунтовував тим, що Пустомитівською окружною прокуратурою Львівської області 30.03.2022 скеровано до Пустомитівського районного суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000056 від 26.11.2021 відносно ОСОБА_2 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 365-2, ч. 3 ст. 362 КК України, а саме у зловживанні своїми повноваженнями державним реєстратором з метою отримання неправомірної вигоди, що спричинило тяжкі наслідки та у несанкціонованій зміні інформації в автоматизованих системах, вчинені особою, яка має право доступу до неї, що заподіяло значну шкоду.

Під час досудового розслідування встановлено, що державним реєстратором Пустомитівської міської ради Мудраком Є.М. 30.04.2021 здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,3 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця м.Вільнянськ, Запоріжської області, на підставі підробленого договору дарування, серія та номер: 427, виданого 21.06.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Плохутою Б.П., що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрований не був.

У подальшому, 02.06.2021 право власності на вищевказану квартиру перереєстровано приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тверською І.В. на ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер: 195 від 02.06.2021. Згідно із договором дарування вищевказана квартира належить дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 17.09.2001 виконавчим комітетом Львівської міської ради на підставі розпорядження від 17.09.2001 за №1238. Право власності на згадану квартиру зареєстровано у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, про що зроблено запис у реєстрову книгу за №11612.

Водночас, в інформації, що надійшла з Київського державного нотаріального архіву за №5086/01-21 від 20.12.2021 вказано, що у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій (справа №02-33 том 1) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Плохути Б.П., за реєстровим номером 427 вказана інша нотаріальна дія, а саме засвідчення справжності підписів на картках до установи банку.

За результатами розгляду листа процесуального керівника у вищевказаному кримінальному провадженні, Міністерством юстиції України проведено камеральну перевірку державного реєстратора Пустомитівської міської ради Мудрака Є.М., під час якої встановлено, що останнім прийнято рішення про державну реєстрацію прав 30.04.2021 № 57948259 без попереднього отримання інформації про зареєстровані речові права до 01.01.2013 на квартиру АДРЕСА_1 .

За результатами камеральної перевірки, наказом Міністерства юстиції України № 476/5 від 14.02.2022 державному реєстратору Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області Мудраку Є.М анульовано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З інформації Архівного відділу Львівської міської ради № 11003 - вих-9145 від 01.02.2022 слідує, що в облікових документах архівного відділу Львівської міської ради, розпорядження виконкому Львівської міської ради № 1238 від 17.09.2001, не значиться.

Також, Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» надано інформацію № 5865 від 15.12.2021, № 6070 від 22.12.2021 проте, що станом на 29.12.2012 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в БТІ не реєструвалось. В матеріалах інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_2 відсутнє замовлення на виготовлення технічного паспорта на квартиру за вищевказаною адресою, в тому числі за період 2000-2001 роки.

З інформації Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 36-вих-9920 від 02.02.2022 вбачається, що за № 1238 від 17.09.2001 головою Шевченківської районної адміністрації видано розпорядження «Про зміну договору найму житлових приміщень», яким наймачем квартири АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_4 , після смерті колишнього наймача квартири - її чоловіка ОСОБА_5 . Станом на 17.09.2001 у квартирі були зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (дружина колишнього наймача квартири та два сини). Також зазначено, що на підставі розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації від 17.09.2001 № 1238 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , районна адміністрація не видавала.

Попередньо, ордер № 10297 від 06.12.1989 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 , виконавчим комітетом Радянської районної ради народних депутатів м.Львова було видано ОСОБА_5 з сім`єю на підставі рішення №466 від 12.09.1989 «Про розгляд заяв громадян по квартирних питаннях».

Поряд з цим, Шевченківська районна адміністрація повідомила, що до 2007 року жодних розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 Шевченківська районна адміністрація не приймала. Окрім того, зазначено, що будинок АДРЕСА_2 перебував на обліку Львівського комунального підприємства «Балатон-409».

Розпорядженням голови Шевченківської районної адміністрації від 08.07.2019 №511 затверджено Акт від 20.03.2019 про списання будинку АДРЕСА_2 із балансу Львівської міської ради та з балансового обліку Львівського комунального підприємства «Балатон-409». В Акті про списання багатоквартирного будинку з балансу від 20.01.2019 зазначено, що цей акт складено про списання багатоквартирного будинку, що розміщений за адресою: АДРЕСА_2 , у якому знаходяться 3 квартири, що перебувають у комунальній власності, а саме № НОМЕР_1 . На дату складення Акту (20.03.2019) квартира АДРЕСА_2 у згаданому будинку перебувала у комунальній власності та у квартирі був зареєстрований ОСОБА_7 . Вищевказане також, підтверджено листом Львівської міської ради №2901- вих-20621 від 11.03.2022 у якому серед іншого зазначено, що на момент винесення розпорядження №1238 від 17.09.2001 квартира АДРЕСА_1 не була приватизована, у приватну власність не передавалася. Квартира АДРЕСА_1 належить Львівській міській раді, право власності на таку органами місцевого самоврядування не оформлялось.

Як вбачається з вищевказаної інформації Шевченківської районної адміністрації №36-вих-9920 від 02.02.2022, будинок АДРЕСА_2 01.10.2020 передано для утримання та обслуговування Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Селянська 12». Отже, у будинку АДРЕСА_2 , що перебуває на балансі ОСББ «Селянська 12» знаходиться квартира АДРЕСА_2 , що належить територіальній громаді міста Львова (комунальна власність), про що зазначено в Акті про списання багатоквартирного будинку з балансу від 20.01.2019. Водночас, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості щодо права комунальної власності на зазначену квартиру, до Реєстру не вносились.

З інформації Львівської міської ради №2901вих-1191 від 06.01.2022 вбачається, що питання про передачу комунального житла у власність громадян (приватизація), реприватизація житла, оформлення і видачу свідоцтва про право власності на житло належали до компетенції районних адміністрацій (п.4.5.6. рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.12.2000 №726 «Про затвердження Положення про Шевченківську районну адміністрацію»). В інформації Шевченківської районної адміністрації №36-вих-9920 від 02.02.2022 вказано, що на підставі розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації від 17.09.2001 №1238 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , районна адміністрація не видавала. Також до 2007 року жодних розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 Шевченківська районна адміністрація не приймала.

Вказане підтверджено також листом Львівської міської ради №2901- вих-20621 від 11.03.2022.

За результатами розгляду листа №14.55/04-16-505вих-22 від 24.01.2022 процесуального керівника у кримінальному провадженні, Львівським обласним управлінням Державного ощадного банку України надано інформацію №616-22 від 08.02.2022 про те, що у Філії - Львівському управлінні та підзвітних їй установах відсутня інформація про видачу чи погашення чеків для приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння власника - територіальної громади міста Львова без його волі.

Водночас, 02.06.2021 ОСОБА_3 , за яким здійснено на підставі підробленого договору дарування державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,3 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., укладено з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу вказаної квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрований в реєстрі за №195. Право власності на вищевказану квартиру 02.06.2021 перереєстровано (номер запису про право власності: 42281121; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тверською І.В. на ОСОБА_1 .

З врахуванням того, що ОСОБА_3 не мав права відчужувати вказане нерухоме майно, у даному випадку наявні підстави, передбачені ст. 388 ЦК України про витребування майна у набувача.

Просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради квартиру, загальною площею 64,3 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на квартиру, загальною площею 64,3 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, з одночасним припиненням права приватної власності, а також стягнути з відповідача на користь Львівської обласної прокуратури судові витрати.

Оскаржуваним заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2022 року позовну заяву керівника Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області - Миколи Синельникова в інтересах Львівської міської ради - задоволено.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради квартиру, загальною площею 64.3 кв.м., житловою площею 40.4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Скасовано державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на квартиру, загальною площею 64.3 кв.м., житловою площею 40.4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, з одночасним припиненням права приватної власності.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури сплачений судовий збір у розмірі 20 176,68 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Заочне рішення суду в загальному порядку оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_8 , з рішенням не погоджуються, вважають таке незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що позов прокурора мав бути залишений без розгляду, оскільки згідно практики та позицій касаційної інстанції, не допускається здійснення прокурором представництва у суді інтересів держави в особі органів місцевого самоврядування.

Покликаючись на субсидіарну роль прокурора у судовому провадженні, зазначає, що у матеріалах спарви відсутні докази того, що прокурор в установленому порядку направляв відповідне повідомлення на адресу Львівської міської ради з приводу неналежного здійснення захисту інтересів міста, при цьому мав би подати такі докази одночасно із поданням позовної заяви.

У цьому контексті покликається на рішення Конституційного Суду України від 01.04.2008 № 4-рп/2008 та від 05.06.2019 № 4р(ІІ)2019.

Оскільки спір стосується комунального майна, Львівська міська рада як орган місцевого самоврядування самостійно могла звернутися до суду із позовом.

Також зазначає, що належними відповідачами у справі є сторони договору, які не залучені до справи, а незалучення належних відповідачів є підставою для відмови у позові.

Крім цього, позивач просить витребувати майно в добросовісного набувача, оскільки відповідач не знав та не міг знати про підробку документів, а на момент вчинення правочину, будь яких обтяжень в реєстрі не існувало та нотаріус при посвідченні договору перевіряв наявність обтяжень та первинну реєстрацію.

Також, ситуація за якою добросовісний набувач втрачає майно і змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Вважає, що суд мав у першу чергу перевірити хто є власником квартири, перевірити докази позивача щодо недобросовісного відчуження, перевірити чи позов поданий до належних відповідачів та які норми матеріального права повинні були бути застосовані до спірних правовідносин.

Покликається на відповідну судову практику.

На думку, апелянта вимога в частині скасування державної реєстрації права приватної власності є не належним способом захисту.

Просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Стягнути з позивача судові витрати.

05.07.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Пустомитівської окружної прокуратури на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на спірні правовідносини, норми матеріального закону, які регулюють такі та судову практику, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 вибуло з володіння власника - територіальної громади міста Львова без його волі, зокрема на підставі підробленого договору дарування, посвідченого 21.06.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Плохутою Б.П. 30.04.2021 державним реєстратором Мудраком Є.М. здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру, яку в подальшому відчужено ОСОБА_1 .

Таким чином на момент укладення договору дарування, в подальшому договору купівлі-продажу та реєстрації права власності на спірну квартиру була відсутня правова підстава для реєстрації права власності за ОСОБА_1 на спірну квартиру.

Покликаючись на позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, суд зазначив, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Крім цього, власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

При цьому, для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16).

Враховуючи наведене, суд прийшов висновку про підставність позовних вимог.

Крім цього, суд вирішив питання розподілу судових витрат.

Перевіряючи законність оскаржуваних рішень, колегія суддів враховує таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державним реєстратором Пустомитівської міської ради Мудраком Є.М. 30.04.2021 здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,3 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця м.Вільнянськ, Запоріжської області, на підставі підробленого договору дарування, посвідченого 21.06.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Плохутою Б.П., та зареєстрованого в реєстрі за № 427, (т. 1 а.с. 20-22).

У наявній в матеріалах справи копії договору дарування від 21 червня 2006 року зазначено, що дарувальники ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 обізнані про безоплатність правочину, без будь якого примусу, насильства або якихось погроз подарували, а обдаровуваний ОСОБА_3 прийняв у дар квартиру за АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 20-21).

Квартира, що дарується, належить праві приватної власності дарувальникам на підставі свідоцтва про право власності, виданого 17 вересня 2001 року виконавчим комітетом Львівської міської ради на підставі розпорядження від 17.09.2001 за № 1238. Право власності на квартиру зареєстровано у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, про що зроблено запис у реєстрову книгу № 11612 (п. 2 договору).

В свою чергу, згідно із листом завідувача Київського державного нотарільного архіву Лідії Гуль від 20.12.2021 Вих №5086/01-21, відповідно до Реєстру для реєстрації нотаріальних дій (справа № 02-33 том № 1) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Плохути П.Б., за реєстровим номером 427 вказана інша нотаріальна дія, а саме засвідчення справжності підписів на картках до установи банку. Зазначене встановлено з документів нотаріального діловодства та архіву за період з 1995 по 2007 роки (т. 1 а.с. 24).

Даний факт підтверджується також належним чином завіреною копією книги реєстру нотаріальної дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Плохути П.Б., вилученою на підставі ухавали слідчого судді Пустомитівського районного суду Львівської області Кукси Д.А. від 22.12.2021 (т. 1 а.с. 29-36).

Згідно із повідомленням начальника Львівського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» Романів І.М. від 08.02.2022 № 111.25-04/7201, у Філії Львівське обласне управління та підзвітних їй установах відсутня інформація про видачу чи погашення житлових чеків для приватизації квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 37-38).

З інформації Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 5865 від 15.12.2021 та № 6070 від 22.12.2021 вбачається, що станом на 29.12.2012 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в БТІ не реєструвалось. В матеріалах інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_2 відсутнє замовлення на виготовлення технічного паспорта на квартиру за вищевказаною адресою, в тому числі за період 2000-2001 років (т. 1 а.с. 39, 41).

При цьому, ордер № 10297 від 06.12.1989 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 , виконавчим комітетом Радянської районної ради народних депутатів м.Львова було видано ОСОБА_5 з сім`єю на підставі рішення №466 від 12.09.1989 «Про розгляд заяв громадян по квартирних питаннях».

Також, з матеріалів справи встановлено, що 17.09.2001 головою Шевченківської районної адміністрації видано розпорядження №1238 «Про зміну договору найму житлових приміщень», яким наймачем квартири АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_4 , після смерті колишнього наймача квартири - її чоловіка ОСОБА_5 . Станом на 17.09.2001 у квартирі були зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (дружина колишнього наймача квартири та два сини), що підтверджується відповіддю Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №36-вих-9920 від 02.02.2022. Також, повідомлено, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , районна адміністрація не видавала. До 2007 року жодних розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 Шевченківська районна адміністрація не приймала. При цьому, з 2007 року приватизація державного житлового фонду не належить до повноважень Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради. Будинок АДРЕСА_2 перебував на обліку Львівського комунального підприємства «Балатон-409». Розпорядженням голови Шевченківської районної адміністрації від 08.07.2019 № 511 затверджено Акт від 20.03.2019 про списання будинку АДРЕСА_2 із балансу Львівської міської ради та з балансового обліку ЛКП «Балатон-409» (т. 1 а.с. 57-58).

В Акті про списання багатоквартирного будинку з балансу від 20.01.2019 зазначено, що цей акт складено про списання багатоквартирного будинку, що розміщений за адресою: АДРЕСА_2 , у якому знаходяться 3 квартири, що перебувають у комунальній власності, а саме № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 60-67).

Іншими словами, на дату складення Акту (20.03.2019) спірна квартира АДРЕСА_2 у згаданому будинку перебувала у комунальній власності та у квартирі був зареєстрований ОСОБА_7

01.10.2020 будинок АДРЕСА_2 передано для утримання та обслуговування Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Селянська 12».

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 , який перебуває на балансі ОСББ «Селянська 12» та належить територіальній громаді міста Львова (комунальна власність), про що зазначено в Акті про списання багатоквартирного будинку з балансу від 20.01.2019, однак відомості щодо права комунальної власності на зазначену квартиру, до Реєстру не вносились, що підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Звертаючись із позовними вимогами, прокурор свої доводи зводить до того, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні за ч. 3 ст. 365-2, ч. 3 ст. 362 КК України, встановлені порушення майнових інтересів держави в особі Львівської міської ради, зокрема встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю та належить територіальній громаді м. Львова, при цьому, оскільки така на підставі підробленого договору дарування, а у подальшому договору купівлі-продажу належить ОСОБА_1 , просить витребування таку з чужого незаконного володіння та скасувати державну реєстрацію права власності останнього на таку.

У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

У рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив, що неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Урегульовуючи розбіжності у раніше викладених правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Зокрема, бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Підсумовуючи викладене вище, необхідно відзначити, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»).

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Як зазначалося вище, позов у даній справі прокурор подав в інтересах органу місцевого самоврядування в особі Львівської міської ради, оскільки позовна заява відповідного змісту зазначеним суб`єктом не була подана.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги у контексті неможливості пред`явлення прокурором позову в інтересах органу місцевого самоврядування колегія суддів враховує таке.

04 листопада 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у межах розгляду справи № 420/18905/21 досліджував питання щодо позову прокурора в інтересах громади.

Зокрема, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).

Ці міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відтак, Верховний суд вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 26 липня 2018 року у справі № 926/1111/15, від 19 вересня 2019 року у справі № 815/724/15, від 28 січня 2021 року у справі № 380/3398/20, від 5 жовтня 2021 року у справі № 380/2266/21, від 2 грудня 2021 року у справі № 320/10736/20 та від 23 грудня 2021 року у справі № 0440/6596/18.

Громада володіє деякими ознаками суб`єкта публічно-правових відносин, яка може мати власні (публічні) інтереси, що є відмінними від інтересів конкретної (приватної) особи. При цьому, Основним Законом України (статті 13, 23, 41, 43, 89 та 95) передбачено, що суспільні (публічні) інтереси підлягають самостійному захисту, а також обов`язковому врахуванню при прийнятті найважливіших рішень на рівні держави або відповідної територіальної громади.

Хоча у Конституції України не йдеться про захист прокурором інтересів суспільства, але інтерес держави є насамперед інтересом більшості членів суспільства, якому вона служить. Отже, інтерес держави охоплює суспільні (публічні) інтереси. Тому прокурор може захищати і суспільні інтереси, зокрема, громад з тих самих підстав, що й інтереси держави.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, сформульованою у постанові Верховного Суду від 1 вересня 2022 року у справі № 520/16518/2020.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про те, що позов прокурора мав бути залишений без розгляду, оскільки не допускається здійснення прокурором представництва у суді інтересів держави в особі органів місцевого самоврядування, не заслуговують на увагу.

При цьому, 24.01.2023 Пустомитівська окружна прокуратура звернулася із запитом до Львівської міської ради про надання матеріалів, де зокрема, запитувала інформацію про те, чи Львівська міська рада вживала заходи представницького характеру в судовому порядку з метою повернення до комунальної власності територіальної громади м. Львова квартири АДРЕСА_1 .

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

На переконання колегії суддів, виконуючи приписи частин третьої п`ятої статті 56 ЦПК України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор при поданні у квітні 2022 року позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів територіальної громади Львівською міською радою, посадові особи якої у розумні строки, за відсутності об`єктивних перешкод для звернення з позовом до суду, не вжили заходів витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння, тобто навів підстави для представництва інтересів держави в суді.

Більше того, сам факт неподання міською радою позову, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів членів територіальної громади міста Львова та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці ЄСПЛ.

В свою чергу, при вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Спеціальним законом, який закріплює поняття приватизації, об`єкти визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання, поняття житлових чеків і порядок розрахунків за приватизоване житло є ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

У листі Львівської міської ради №2901- вих-20621 від 11.03.2022 зазначено, що на момент винесення розпорядження № 1238 від 17.09.2001 (про зміну наймача квартири) квартира АДРЕСА_1 не була приватизована, у приватну власність не передавалася, квартира належить Львівській міській раді, право власності на таку органами місцевого самоврядування не оформлялось (т. 1 а.с. 69-70).

Крім цього, згідно протоколу допиту свідка - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (доньки ОСОБА_6 ) вбачається, що спірну квартиру ніхто не приватизовував, покійному дідові ОСОБА_5 вказану квартиру дали як службову геологорозвідувальна експедиція, де він працював геологом (т. 1 а.с. 83-86) .

Зазначене підтверджується і показаннями заступника начальника управління правової роботи - начальника відділу правової експертизи з містобудівних та житлових питань юридичного департаменту Львівської міської ради (т. 1 а.с. 87-90).

Попри зазначене, 02.06.2021 ОСОБА_3 укладено з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу спірної квартири, відтак право власності на квартиру 02.06.2021 перереєстровано (номер запису про право власності: 42281121; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тверською І.В. на ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 91-94).

Згідно із итягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.06.2021, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на ОСОБА_1 за реєстраційним номером 101 на підставі договору купівлі продажу від 02.06.2021 (номер запису про право власності 42281121).

Таким чином, судом достовірно встановлено, що 02.06.2021 ОСОБА_3 , за яким здійснено на підставі підробленого договору дарування, державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,3 кв.м., житловою площею 140.4 кв.м., укладено договір купівлі - продажу цієї квартири з ОСОБА_1 .

Іншими словами, оскільки спірна квартира належала до комунального майна, однак право власності на квартиру незаконно зареєстровано за ОСОБА_1 , квартира вибула з комунальної власності поза волею власника - Львівської міської ради.

Згідно із ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо управляння в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Також, за змістом ч. 5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Відтак, єдиним та безальтернативним органом, уповноваженим управляти комунальним майном, яке знаходиться на території м. Львова є Львівська міська рада.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження №14-183 цс 18) відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв.

В свою чергу, власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник чи особа, що має речове право на майно (титульний володілець) має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 цієї статті).

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16-ц зроблено висновок, про те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Так, Верховний Суд неодноразово звертав увагу не особливість правової природи віндикації. Віндикаційним позовом є позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна. Умовами звернення з таким позовом є те, що: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі.

Про це, зокрема, зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 12 вересня 2019 року у справі № 23/936 вказано, що предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предметом доказування у такій справі є обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 916/759/16 зазначено, що під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача необхідно урахувати всі умови, передбачені статтею 388 ЦК України, а саме: 1) власник чи титульний володілець не має можливості здійснювати фактичне володіння надріччю; 2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи; 3) майно, яке підлягає віндикації, повинно бути індивідуально визначеним; 4) віндикаційний позов має недоговірний характер і спрямований на захист речових прав; 5) між позивачем і відповідачем немає договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що належними відповідачами у цій справі є сторони відповідних договорів, які не залучені до справи.

Згідно із абзацом 1 частини першої ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Слідуючи нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна, та будь-якого об`єкта нерухомості є державна реєстрація прав на нього.

Згідено із ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як зазначалося вище, прокурор просить витребувати у відповідача квартиру, як індивідуально визначену річ, тобто така може бути предметом заявлених вимог у контексті обраного позивачем способу захисту.

Враховуючи наведене та встановивши, що спірна квартира належить територіальній громаді м. Львова, яка свою волю на вибуття такої не давала, апеляційний суд приходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та висновків суду першої інстанції про витребування цього майна від останнього його набувача, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), за яким відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19).

Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом наведеної правової норми в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, на відміну від положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в попередній редакції (до 16 січня 2020 року), яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, на даний час способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, наявні підстави і для задоволення позовної вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_1 .

Що стосується покликань в апеляційній скарзі на судову практику касаційної інстанції, яка зводиться до того, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Таким чином, факт незаконного відчуження квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, при цьому, може бути підставою для виникнення обов`язку відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням, однак встановлення таких обставин не є предметом даного спору, оскільки вимоги за таким не пред`являлися особою, яка вважає себе добросовісним набувачем чи вимагає відповідного відшкодування, тому з метою уникнення будь якої преюдиції у майбутньому колегія суддів не робить будь якої правової оцінки у цьому контексті.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пащука Артема Ігоровича залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 вересня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк