Справа № 344/4936/23
Провадження № 2/344/1710/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Польської М.В.

секретаря судового засідання Мациборки С.Я.,

за участю

представника позивача Матвійчука М.З.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача Савчука В.Р.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за ст.625 ЦК України, -

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Сенс Банк» у березні 2023 року звернулось до суду з даною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та кредитного договору від 20.03.2007р. у розмірі 5192.61 доларів США та судовий збір.

Позов мотивовано тим, що усі права кредитора «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» згідно іпотечного договору від 20.03.2007р., укладеного з відповідачем, перейшли 17.12.2012р. до позивача. Згідно іпотечного договору від 20.03.2007р. позичальник ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 29000 доларів США. Рішенням Івано-Франківського апеляційного суду від 07.12.2022р. з відповідача на користь позивача (АТ «Альфа-Банк» перейменовано на АТ «Сенс Банк») стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 4008.87 доларів США, з яких 3838.85 доларів США по тілу кредиту та 170.02 доларів США по %, що утворилась станом на 14.04.2016 року. За невиконання відповідачем умов договору, виникла заборгованість на підставі ч.2 ст.625 ЦК України у сумі 5158.34 доларів США на заборгованість по тілу кредиту та 34.28 доларів США заборгованість по %.

Ухвалою суду від 04.07.2023р. закрито підготовче провадження у даній справі.

29.08.2023р. представник відповідача подав письмові пояснення, в якому вимоги позову заперечив. Законних підстав нарахування позивачем 20% річних за вимогами ст.625 ЦК України та умов кредитного договору відсутні. Так, постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07.12.2022р., якою скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 05.10.2022р., з відповідача на користь позивача (АТ «Альфа-Банк» перейменовано на АТ «Сенс Банк») було стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 4008.87 доларів США, з яких 3838.85 доларів США по тілу кредиту та 170.02 доларів США по %, що утворилась станом на 14.04.2016 року, а позов задоволено частково. Відповідач 02.01.2023р. повністю погасила визначену заборгованість та виконала рішення суду у сумі 4008.87 доларів США. Окрім того, звертаючись до суду, банк використав право дострокового стягнення коштів за кредитним договором і з цього часу умови договору щодо стягнення передбачених договором припинилось. А ст.625 ЦК України передбачає саме 3% річних, а не 20%.

Представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача та відповідач вимоги позову заперечили, просили у задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.03.2007р. між «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про іпотечний кредит №135, згідно якого позичальник ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 29000 доларів США, під 12% річних, строком погашення до 19.03.2027 року (а.с.5-13).

Усі права кредитора «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» згідно іпотечного договору від 20.03.2007р., укладеного з відповідачем, перейшли 17.12.2012р. до позивача (АТ «Альфа-Банк» перейменовано на АТ «Сенс Банк») згідно Договору про відступлення прав вимоги (а.с.23-48).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07.12.2022р. було скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 05.10.2022р., позов АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 задоволено частково. З відповідача на користь АТ «Альфа-Банк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 4008.87 доларів США, з яких 3838.85 доларів США по тілу кредиту та 170.02 доларів США по %, що утворилась станом на 14.04.2016 року. Постанова не оскаржувалась у касаційному порядку, як підтвердили сторони та набрала законної сили 07.12.2022р., отже з цього часу у відповідача виник обов`язок сплатити кредитору суму заборгованості достроково, визначену рішенням суду.

Оглядаючи у судовому засіданні витребувану для огляду справу №344/6943/16-ц, судом встановлено й те, що позов ПАТ «Альфа-Банк» подав у травні 2016 року, змінивши строк погашення з вимогою дострокового стягнення всієї суми боргу за кредитним договором, дія якого узгоджувалась сторонами до 2027 року. Заперечуючи позовні вимоги у тій справі, відповідач зазначила, що нею вже погашено 21642 долари США, що становить 75%, а в січні 2013 року нею було отримано повідомлення про відступлення прав вимоги від кредитора «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь ПАТ «Альфа-Банк». У зв`язку з значним зростанням курсу долара Нацбанк врегулював питання погашення іпотечних валютних кредитів (брала кредит під купівлю квартири), ПАТ «Альфа-Банк» уклав меморандум з Нацбанком, однак всі звернення ОСОБА_1 у 2015 році банк перенаправляв до ТОВ «Кредитні ініціативи», якій нібито перейшли права по кредиту відповідача, останні в свою чергу повідомляли, що до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги по кредитному договорі укладеного з ОСОБА_1 саме 17.12.2012р. Оскільки з незалежних від сторін причин справа розглядалась судами майже 6 років, то відповідач ОСОБА_1 не могла оплачувати кредит, оскільки предметом спору була заборгованість.

З матеріалів справи №344/6943/16-ц було встановлено і те, що повний текст рішення Івано-Франківського апеляційного суду від 07.12.2022р. було отримано відповідачем ОСОБА_1 26.12.2022року, і оскільки в передноворічні свята банки вже не в повній мірі обслуговували і їй протягом декількох днів слід було зібрати необхідну суму, визначену судовим рішенням, вона в перший робочий день 02.01.2023р. внесла всю суму заборгованості, визначену судовим рішенням.

Позивач доводив, що за невиконання відповідачем умов договору, виникла заборгованість на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за період з 15.04.2016 року по 02.01.2023р. у сумі 5158.34 доларів США на заборгованість по тілу кредиту (від ставки 20% річних за умовами кредитного договору) та 34.28 доларів США заборгованість по % за цей же період (3% річних за ст.625 ЦК України).

Однак, суд вважає такі доводи частково вірними, враховуючи таке.

Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Позов позивачем подано на підставі ст.625 ЦК України з трактуванням, що відсоткову ставку річних слід застосовувати у розмірі 20% як передбачено договором, а не 3% як зазначено законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вже встановлено судом кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу та відсотки з використанням права кредитора на дострокове погашення, тобто зміну строку виконання зобов`язання.

Тож, якщо кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК України, у тому числі, за останні три роки до моменту пред`явлення позову.

Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Позивачем отримано судовий захист, зобов`язання не трансформувалося у натуральне, оскільки позивач в іншому судовому провадженні у якому розглядалися вимоги про стягнення заборгованості за договором укладеним попереднім кредитором з відповідачем, отримав судовий захист, стягнуто заборгованість за договором. А отже, зобов`язання не перетворилося у натуральне, а тому у цій справі вирішується інша правова проблема щодо нарахування та стягнення 3 % річних та інфляційних втрат після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості за договором.

Звідси касаційний суд у 2021 році сформував нову правову позицію у подібних питаннях стягнення 3% річних після рішення суду про стягнення боргу (відмінну від посилання позивачем на постанови ВС) про те, що якщо кредитор вже отримав судовий захист та наявне рішення про стягнення основного боргу, то зобов`язання не трансформується у натуральне (можна заявити суми за ст. 625 ЦК України у межах 3-річної позовної давності) (наприклад Постанова КЦС ВС від 28.09.2021 у справі №759/4755/19, Постанова КЦС ВС від 29.09.2021 у справі №548/223/19).

Помилковим є доводи позивача про те, що оскільки договором була передбачена 20% ставка за неправомірне використання кредитних коштів за п.3.5 та 3.2 договору, тому є наявні підстави (з врахуванням позиції ВП ВС в ухвалі від 24.01.2019р. по справі №5017/1987/2012) стягнути нараховані 20% річних на залишок простроченої заборгованості по тілу кредиту, а на борг по відсотках 3% річних за ст.625 ЦК України, на підставі якої подано позов.

Так, за п.3.5 договору сторони передбачили, що у випадку порушення позичальником строку погашення кредиту він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи з розміру 20% річних порядок нарахування яких визначається п.3.2,3.3 договору. А за п.3.2, 3.3 нарахування процентів врегульовано за користуванням кредиту по день повного погашення кредиту, щомісячно. Також п.5.2.9 сторони передбачили сплату інфляції за ст.625 ЦК України (однак це не є предметом доказування у даній цивільній справі). Тому, доводи позивача про те, що сторони передбачили саме відсоткову ставку 20% річних за неправомірне користування кредитом на тіло позики є невірними, а сплата підвищених відсотків передбачених договором при порушенні строку погашення простроченого вже зобов`язання, визначеного рішенням суду тільки 07.12.2022р. не може бути задоволена, так як після закінчення строку дії договору (а в даних відносинах такий строк закінчився достроково ще у 2016 році за бажанням кредитора про зміну строку) та ухвалення рішення суду і набрання ним законної сили 07.12.2022р., з якого і виник у позичальника обов`язок сплати достроково всієї суми заборгованості, діє норма ст.625 ЦК України стосовно стягнення 3% річних на всю заборгованість як по тілу так і по %. При цьому, на переконання суду, неправомірне користування коштами банку могло би бути у разі несплати кредитних зобов`язань позичальником та одночасної відсутності спору в суді за позовом банку, тобто існування безспірності обов`язку позичальника за умовами договору.

Посилання позивача у додаткових письмових поясненнях на інші правові позиції ВП ВС стосуються іншого предмету доказування. Окрім того, як встановлено судом з огляду іншої цивільної справи, банк відмовлявся урегульовувати будь які відносини з позичальником при виникнення боргу через різке зростання курсу валюти, зазначаючи на листи ОСОБА_1 , що він не є кредитором, хоча на 2015 рік він був кредитором за даним кредитним договором з відповідачем з 2012 року, а пояснення представника позивача про помилковість такої позиції та відповідей їй у 2015 році, не заслуговують на увагу.

Заборгованість відповідача перед позивачем за рішенням суду встановлена 3838.85 доларів США по тілу кредиту, а отже з 08.12.2022р. (наступний день з дня ухвалення судового рішення 17.12.2022р., яким достроково стягнуто кредитором заборгованість з позичальника) по 02.01.2023р. (день погашення заборгованості за рішенням суду) слід би нарахувати % в порядку ст.625 ЦК України, як і доводив позивач, однак не у розмірі 20% річних на суму заборгованості, відсоткова ставка яка дорівнює умовам кредитного договору, а у розмірі 3% річних. Звідси, за 26 днів стягненню підлягало б тоді 8.20 доларів США (3% річних від суми боргу 3838.85 доларів США за рішенням суду а саме 115.1655 доларів/365днів х 26 днів). Відповідно, від суми заборгованості відсотків визначених рішенням суду в розмірі 170.02 долари США, сума 3% річних підлягає стягненню у розмірі 0.36 долів США (3% річних від суми боргу становить 5.1006доларів/365днів х 26 днів). Отже, задоволенню позовних вимог підлягало б до стягнення з відповідача на користь позивача всього 8.56 доларів США, за період з 08.12.2022р. по 02.01.2023р.. Разом з тим, слід зважати й на те, що позичальник повний текст рішення суду, яке набрало законної сили 07.12.2022р. отримала, як встановлено судом, 26.12.2022р.

Однак, за п.18 розділу «ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ЦК України, (доповнення згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022), визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, стягнення 8.56 доларів США, за період з 08.12.2022р. по 02.01.2023р., визначених та нарахованих судом за ст.625 ЦК України від заборгованості у розмірі 3% річних, до задоволення не підлягають.

Інші доводи сторін не спростовують висновку суду у даній цивільній справі.

Відповідно до вимог ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають в цілому.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 274-279, 280-282 ЦПК України, ст. 625, п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за ст.625 ЦК України та кредитного договору від 20.03.2007р. у розмірі 5192.61 доларів США та судовий збір відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Івано-Франківського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено та підписано 13 жовтня 2023 року.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА