Справа № 167/940/23
Номер провадження 2/167/298/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 року м. Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гармай І. Т.,

з участю секретаря судового засідання Панас О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Рожищенського районного суду Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11 січня 2023 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів, згідно якого позивач передав відповідачу в позику 13000 грн, які останній зобов`язався повернути до 15 березня 2023 року. Вказує, що у зазначений строк відповідач кошти не повернув, свої зобов`язання за укладеним договором не виконав. З урахуванням наведеного просить суд, стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 13274,82 грн, яка складається з основної суми боргу - 13000 грн, інфляційних втрат за період з 01 квітня 2023 року по 31 липня 2023 року - 116,68 грн, 3 % річних за період з 16 березня 2023 року по 10 серпня 2023 року - 158,14 грн та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 30 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, судове засідання призначено на 26 вересня 2023 року о 13 год 30 хв.

Позивач ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, 26 вересня 2023 року на електронну адресу суду надіслав клопотання в якому позовні вимоги визнав та просив розгляд справи проводити у його відсутності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, доходить такого висновку.

За змістом ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України у випадку визнання відповідачем позову, суд ухвалює рішення в порядку встановленому статтею 206 цього кодексу.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд доходить висновку про необхідність його задоволення.

Відповідно до ч. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У відповідності до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- або багатосторонніми (договори).

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії розписки від 11 січня 2023 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 13000 грн, а останній зобов`язався повернути борг до 15 березня 2023 року.

На день розгляду даної справи відповідач ОСОБА_2 борг за договором позики від 11 січня 2023 року позивачу не повернув.

Дана обставина відповідачем не оспорюється, ураховуючи визнання позову останнім.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що оскільки кошти отримані у борг не були своєчасно повернуті відповідачем, то позовні вимоги в частині стягнення суми позики в розмірі 13000 грн необхідно задовольнити.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем, у позивача виникло право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, а саме: суми індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. У визначені строки до 15 березня 2023 року відповідач позику не повернув, а отже з цієї дати вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

З розрахунку інфляційних втрат та 3% річних встановлено, що за період з квітня 2023 року по липень 2023 року сукупний розмір інфляційних втрат становить 116,68 грн, 3 % річних за період з 16 березня 2023 року по 10 серпня 2023 року становить 158,14 грн.

Розмір інфляційних втрат та 3% річних відповідачем не оспорюється та визнається.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вважає його правильним та доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат в розмірі 116, 68 грн та 3 % річних в розмірі 158,14 грн також необхідно задовольнити та стягнути з останнього за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ураховуючи вищенаведене, визнання позову відповідачем, суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, доходить висновку, що позов необхідно задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 13274,82 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, тому зі сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1073,60 грн необхідно повернути позивачу з державного бюджету 536,80 грн, а 536,80 грн стягнути з відповідача в користь позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. 10, 12, 77, 78, 81, 141, 142, 206, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 11 січня 2023 року у розмірі 13000 (тринадцять тисяч) гривень, інфляційні втрати в розмірі 116 (сто шістнадцять) гривень 68 копійок, три проценти річних в розмірі 158 (сто п`ятдесят вісім) гривень 14 копійок, а всього - 13274 (тринадцять тисяч двісті сімдесят чотири) гривні 82 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок сплаченого судового збору.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок судового збору, сплаченого при поданні позову, відповідно до квитанції № 160 від 21 серпня 2023 року.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 26 вересня 2023 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Головуючий суддя І. Т. Гармай