П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 року м. Київ

Справа № 357/92/22

Провадження № 22-ц/824/6783/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 27 вересня 2023 року

Повний текст постанови складено 28 вересня 2023 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.

секретаря Мандрики О.П.

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що з 16 липня 2003 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2021 року. В період шлюбу сторонами було придбане майно: 1) нежиле приміщення в нежитловій будівлі літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1 кв. м; 2) нежиле приміщення в нежитловій будівлі літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 35,1 кв. м. Позивачка вказувала, що після розлучення позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу вказаного майна.

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:

1) визнати за ОСОБА_1 право власності на нежиле приміщення в нежитловій будівлі літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1 кв. м;

2) залишити за ОСОБА_2 нежиле приміщення в нежитловій будівлі літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 35,1 кв. м;

3) зобов`язати ОСОБА_1 виплатити ОСОБА_2 різницю нежитлових приміщень 5,5 кв. м в сумі 140 910,00 грн;

4) судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Вирішено проводити розгляд справи у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року клопотання адвоката Речицька Я. О. про витребування доказів задоволено частково.

Витребувано від Білоцерківської ДПІ ГУ ДПС у Київській області інформацію про реєстрацію сплати податків (ПДФО - податок на доходи фізичних осіб) відносно

ОСОБА_2 в період з 16 липня 2003 року по 01 лютого 2012 року, в тому числі інформацію про реєстрацію сплати податків відносно ОСОБА_2 за час роботи

в ДЮСШ «Гарт» (розмір сплаченого податку) за вищевказаний період.

Витребувано від ДЮСШ «Гарт» інформацію щодо працевлаштування

ОСОБА_2 (вказати період роботи, посаду), а також відомості про отримання заробітної плати (розмір) в період з 16 липня 2003 року по 01 лютого 2012 року.

Витребувано від Білоцерківського районного управління поліції Національної поліції в Київській області інформацію за результатами звернення ОСОБА_2 по вчиненню злочину громадянкою Фіргушиною щодо викрадення грошових коштів, що належать сім`ї в розмірі 20 000,00 доларів США (орієнтовно 1997-1998 роки).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

-визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежилого приміщення

в нежитловій будівлі літ.«А-4» за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1 кв. м;

- залишено за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежилого приміщення

в нежитловій будівлі літ.«А-4» за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1 кв. м;

- визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежилого приміщення

в нежитловій будівлі літ. «А-4» за адресою:

АДРЕСА_2 , загальною площею 35,1 кв. м;

- залишено за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежилого приміщення

в нежитловій будівлі літ. «А-4» за адресою:

АДРЕСА_2 , загальною площею 35,1 кв. м.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 500,00 грн витрат на проведення оцінки нерухомого майна та 3 405,00 грн судового збору

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірні нежилі приміщення зареєстровані на праві власності за відповідачем

ОСОБА_2 під час перебування сторін у шлюбі та за презумпцією спільності права власності подружжя належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя порівну. Презумпція спільності права власності подружжя на спірні приміщення відповідачем не спростована, а доводи відповідача про вклад особистих коштів в купівлю спірних приміщень не знайшли свого підтвердження, оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наведених ОСОБА_2 обставин. За відсутності попереднього внесення позивачем ОСОБА_1 вартості частки на депозитний рахунок суду, враховуючи висновок суду про належність нежилих приміщень до спільного сумісного майна подружжя, суд дійшов висновку, що вони підлягають поділу між сторонами у рівних ідеальних частках, тобто по 1/2 частці кожному.

23 лютого 2023 рокуОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить змінитирішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року, а саме:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на нежиле приміщення в нежитловій будівлі

літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1 кв. м;

- залишити за ОСОБА_2 нежиле приміщення в нежитловій будівлі літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 35,1 кв. м;

- зобов?язати ОСОБА_1 виплати різницю нежитлових приміщень 5,5 кв. м в сумі

140 910,00 грн ОСОБА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 35 500,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування) (позиція, викладена у постановах Верховного Суду

у справі № 570/685/19 та від 16 грудня 2019 року у справі № 308/4390/18). Заявниця вказує, що вона не просила суд про збільшення частки в спільному майні, вона вказувала на порушення прав дітей (відсутність та невизнання вимог сплати аліментів) та найкращий варіант поділу майна з врахуванням інтересів усіх учасників спору. Заявниця вказує, що спільне володіння і користування майном є неможливим оскільки між сторонами існує конфлікт, а тому варіант поділу майна запропонований позивачем є більш доцільним. Судом не вирішено питання щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 27 лютого 2023 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року витребувано

з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області матеріали справи № 357/92/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

16 березня 2023 року матеріали справи № 357/92/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

26 січня 2023 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвала мотивована тим, що заявником до апеляційної скарги не додано докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду.

24 квітня 2023 року на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 20 березня 2023 року ОСОБА_1 надала докази сплати судового збору у розмірі, визначеному судом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року справу призначено до судового розгляду з викликом учасників справи.

В судовому засіданні в режимі відеоконференц зв`язку представник позивача ОСОБА_1 адвокат Речицька Я.О. підтримала доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Павлецька М.А. в режимі відеоконференц зв`язку проти доводів апеляційної скарги заперечували.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Встановлено, що сторони з16 липня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2021 року у справі № 357/2740/21.

Вказане рішення набрало законної сили 22.10.2021 року.

За час перебування у шлюбі у сторін народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судовим наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

07 квітня 2021 року (справа № 357/2753/21), з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів

ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 12 березня 2021 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Син ОСОБА_5 навчається у вищому навчальному закладі, що підтверджено договором від 11 серпня 2021 року, укладеним між Національним університетом біоресурсів і природокористування України та ОСОБА_1 , квитанціями про оплату за навчання.

В матеріалах справи наявні матеріали виконавчого провадження ВДВС у місті Білій Церкві № 66091825 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів, зокрема, постанова про відкриття виконавчого провадження від 15 липня

2021 року, про арешт коштів боржника від 11 жовтня 2022 року, про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників від 11 жовтня 2022 року, про арешт майна боржника від 11 жовтня 2022 року.

Згідно з розрахунком державного виконавця, заборгованість відповідача зі сплати аліментів за період з березня 2021 року по серпень 2022 року станом на 01 листопада

2022 року становить 69 717,50 грн.

З 01 лютого 2012 року ОСОБА_2 є власником майна: 1) нежилого приміщення загальною площею 35,1 кв.м в нежитловій будівлі літ. «А-4»за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 35919262); 2) нежилого приміщення загальною площею 46,1 кв.м

в нежитловій будівлі літ. «А-4»за адресою:

АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 35920541), що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 256665419 від 15 травня 2021 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на приміщення № НОМЕР_1

на АДРЕСА_3 , приміщення набуте на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24 січня 2012 року № 6.

За договором позички нежитлового приміщення від 26 вересня 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 (позичальник) та ФОП ОСОБА_1 (користувач), позичальник передає, а користувач приймає в тимчасове безоплатне користування для здійснення підприємницької діяльності нежиле приміщення загальною площею 35,1 кв.м в нежитловій будівлі літ. «А-4»за адресою:

АДРЕСА_2 . Термін дії договору до 26 березня

2015 року з можливістю поновлення договору.

В матеріалах справи наявна вимога-попередження ОСОБА_2 від 09 серпня

2021 року до ОСОБА_1 про звільнення приміщення № 97 в нежитловій будівлі

літ. «А-4»за адресою: АДРЕСА_3 .

В матеріалах справи наявний лист Білоцерківського РУП № 3772/109/1100-2021 від 13 травня 2021 року за наслідками звернень ОСОБА_1 № 14458 від 27 квітня

2021 року, № 14623, № 14624 від 28 квітня 2021 року щодо виниклого конфлікту

ОСОБА_2 , який забрав документи на право здійснення підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_3 , рекомендовано звернутись до суду.

Згідно з листом Білоцерківського РУП № 139азі від 21 липня 2021 року: 18 червня 2021 року від ОСОБА_1 надійшло повідомлення, що за адресою:

АДРЕСА_3 , у заявниці сварка з чоловіком ОСОБА_2 , яка полягає

в тому, що останній провокує бійку; 28 квітня 2021 року від ОСОБА_1 надійшло повідомлення, в якому заявниця просить звернути увагу на події, які відбулися 27 квітня 2021 року, що її чоловік ОСОБА_2 незаконно втрутився в приміщення

ФОП ОСОБА_1 на АДРЕСА_3 та викрав оригінали документів; 28 квітня 2021 року від ОСОБА_1 надійшло повідомлення з приводу втручання її чоловіка ОСОБА_2 у приміщення, де проводилась трудова діяльність ФОП ОСОБА_1 зі спробою знімання на відеокамеру проти її бажання; 27 квітня 2021 року від ОСОБА_1 надійшло повідомлення про конфлікт з колишнім чоловіком ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки Білоцерківського РУП за фактом звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 12 травня 2021 року, позивач пояснила, що ОСОБА_2 , з яким вони перебувають на стадії розлучення, 27 квітня 2012 року близько 12 год. 00 хв. прийшов до офісного приміщення будівлі по АДРЕСА_3 та намагався забрати документи, а саме: договір про оренду приміщення, який повернув до приїзду поліції. Також вказала, що ОСОБА_2 забрав свідоцтво платника єдиного податку та виписку

ЄДРПОУ. ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_1 намагається заволодіти його майном. Сторонам конфлікту роз`яснено про вирішення питання в судовому порядку.

В матеріалах справи міститься лист Білоцерківського РУП, відповідно до якого відносно ОСОБА_2 складено протоколи про адміністративні правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП «Вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування» та направлено на розгляд суду. Також відносно ОСОБА_2 винесено терміновий заборонний припис у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства, зобов`язано було покинути місце перебування, заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) та заборонено в будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 строком на 10 діб. Копія припису наявна в матеріалах справи.

Згідно з висновками звітів ПП «Експерт ВМ» від 21 грудня 2021 року:

1) середньозважена орієнтована вартість об`єкта оцінки - нежитлового приміщення

офіс 105, загальною площею 46,10 кв.м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_3 , яке належить на правах приватної власності ОСОБА_2 , визначена підходом аналізу цін продажу (пропозицій) без врахування ПДВ становить 1 181 080,00 грн; 2) середньозважена орієнтована вартість об`єкта оцінки - нежитлового приміщення офіс 97, загальною площею 35,10 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить на правах приватної власності ОСОБА_2 , визначена підходом аналізу цін продажу (пропозицій) без врахування ПДВ становить 899 260,00 грн.

Відповідачем також надано до суду копії наступних документів: довідка в/ч польова пошта НОМЕР_2 про те, що ОСОБА_2 за період проходження військової служби отримував в марках ФРН; митна декларація від 11 липня 1992 року про ввезення з ФРН до України 13 200 марок ФРН та 415 купонів; митна декларація від 30 липня 1994 року про ввезення з ФРН до України 8 211 марок ФРН; квитанції про здійснення операцій обміну валюти в період з 18 жовтня 1996 року по 19 серпня 2005 року.

Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податку про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 за період з І кварталу

1998 року по І квартал 2021 року вбачається про отримання незначних доходів або соціальної допомоги від роботодавців чи держави. В Реєстрі відсутня інформація про доходи за період ІІ-IV квартали 2004 року та ІІ квартал 2008 - І квартал 2011 року.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податку про джерела та суми доходів за період з І кварталу 2003 року по І квартал 2012 року, ОСОБА_2 працював в Управлінні освіти і науки Білоцерківської міської ради та отримував заробітну плату, що станом на І квартал 2012 року становить 4 200,00 грн.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий

і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

У справі, що переглядається, сторони не спростовували поширення на майно, набуте ними у шлюбі, презумпції спільності права власності.

Сам по собі факт того, що майно набуте подружжям у шлюбі зареєстровано на праві власності за одним із них, не спростовує поширення на таке майно правового режиму спільного майна подружжя, оскільки за змістом 60 СК України право спільної сумісної власності на майно виникає у обох з подружжя одночасно. При цьому статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» установлено спростовну презумпцію відомостей, унесених до єдиного державного реєстру. Наведений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 813/6286/15 (провадження № 11-57апп18), від 06 лютого 2019 року у справі № 462/2646/17 (провадження № 11-1272апп18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18 (провадження № 11-771апп19), від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72СК України та статтею 372ЦКУкраїни.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно,що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

У справі, що переглядається, установлено, що сторони за час шлюбу набули у власність:1) нежиле приміщення загальною площею 35,1 кв. м в нежитловій будівлі літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 35919262); 2) нежиле приміщення загальною площею 46,1 кв. м в нежитловій будівлі літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 35920541), що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 256665419 від 15 травня 2021 року.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження№ 61-19084св20); від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 359/898/18 (провадження № 61-3703св19), від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-11187св20), від 18 травня 2021 року у справі № 725/3818/19 (провадження № 61-11831св20).

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Таку ж позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), зазначивши у пункті 45, що вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого подружжя (відповідача) грошової коменсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

У постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження№ 61-1539св19) та від 09 червня 2021 року у справі № 537/5528/16 (провадження № 61-11253св20) сформульовано висновок про те, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав саме для часткового задоволення позовних вимог, оскільки за обставин цієї справи спірні нежилі приміщення зареєстровані на праві власності за відповідачем ОСОБА_2 під час перебування сторін у шлюбі та за презумпцією спільності права власності подружжя належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя порівну, тобто частка кожного із сторін становить 1/2. Презумпція спільності права власності подружжя на спірні приміщення відповідачем не спростована, а доводи відповідача про вклад особистих коштів в купівлю спірних приміщень не знайшли свого підтвердження, оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наведених ОСОБА_2 обставин. При цьому суд враховує відсутність попереднього внесення позивачем ОСОБА_1 вартості частки на депозитний рахунок суду, Київський апеляційний суд дійшов висновку, що спірні приміщення підлягають поділу між сторонами у рівних ідеальних частках, тобто по 1/2 частці кожному.

Таким чином аргументи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

При цьому колегія судді відхиляє аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було вирішено питання про розподіл судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, оскільки заявниця не зверталась до суду в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України з відповідною заявою.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня

2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна