Справа № 307/2242/22
Провадження № 2/307/465/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2023 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Гримут В.І.

за участі секретаря судового засідання Ком`яті Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в місті Тячів, цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що у відповідності до кредитного договору № MKROAR1370275 від 15.12.2005 року АТ «ПРИВАТБАНК» зобов`язалося надати відповідачці кредит у розмірі 6315 євро на термін до 14.12.2010, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

Відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № MKROAR1370275.

Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також стст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала.

27 червня 2011 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до Тячівського районного суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

5 жовтня 2011 року Тячівським районним судом було ухвалено рішення про стягнення заборгованості на предмет застави.

Ухвалення рішення Тячівським районним судом 5 жовтня 2011 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язання та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Сума заборгованості за тілом кредиту становить 4187.74 Євро.

Оскільки з відповідачки в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Тячівського районного суду від 05.11.2011, тобто в період з 15.12.2005 по 26.05.2011, то за період після подання позовної заяви від 27.06.2011, з 28.06.2011 по 18.04.2022 відповідачка має заборгованість у розмірі - 1357.86 Євро, яка складається з 1357.86 Євро - 3 % річних від простроченої суми.

Представник позивача у судове засідання не з`явився. Просить розглядати справу в його відсутності та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Позовні вимоги підтримав.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву про відмову у стягненні заборгованості, у зв`язку з пропуском строків давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи суд вважає, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 5 жовтня 2011 року Тячівським районним судом ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет застави автомобіль «ВАЗ - 2107», д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_2 .

Із розрахунку заборгованості за договором № MKROAR1370275 від 15.12.2005 вбачається, що у ОСОБА_1 станом на 18.04.2022 наявна заборгованість у розмірі 4187.74 Євро, що еквівалентно 133253.89 гривень, з якої відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано 3 % річних за період з 28.06.2011 по 18.04.2022, сума яких становить 1357.86 Євро.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 4 липня 2018 року, у справі № 310/11534/13-ц (номер провадження 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду визначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Відповідно до пунктів 6.24-6.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року, у справа № 912/1120/16 (номер провадження 12-142гс19) наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх), урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 5 жовтня 2011 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачки перед банком за кредитним договором припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Невиконання боржником грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду про стягнення заборгованості, є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Велика Палата Верховного Суду від 8 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 127/15672/16-ц).

АТ КБ «Приватбанк» пред`явило позов 4 липня 2022 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № MKROAR1370275 від 15.12.2005 у ОСОБА_1 станом на 18.04.2022 наявна заборгованість у розмірі 4187.74 Євро, що еквівалентно 133253.89 гривень, з якої за період з 28.06.2011 по 18.04.2022, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано 3 % річних, сума яких становить 1357.86 Євро.

Тому з відповідачки слід стягнути 3 % річних від простроченої суми, що становить 388.26 Євро (Сума санкції = С х 3 х Д / 365 / 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Сума санкції: 4187.74х3х1128/365/100= 388.26 Євро), за останні три роки, що передують подачі позову з 18.04.2019 по 18.04.2022 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті. Відповідно до цієї постанови як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином, цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті та нарахування 3% річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, також в іноземній валюті.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково про стягнення з відповідачки на користь позивача трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 388.26 Євро, що за курсом 31.82 службового розпорядження від 18.04.2022 складає 12354.43 гривні.

Тому керуючись стст. 82, 141, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, стст. 257, 261, 267, 526, 598, 599, 625, 1054 ЦК України суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», місце знаходження м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, № 50, , рахунок № НОМЕР_4 , МФО 305299, 388 (триста вісімдесят вісім) Євро 26 євроцентів, що становить 12354 (дванадцять тисяч триста п`ятдесят чотири) гривні 43 копійок та 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) гривню 31 коп. судових витрат.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 25.09.2023 року.

Головуючий В.І. Гримут