Справа № 646/660/22
№ провадження 2/646/1436/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.09.23 м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

судді Янцовської Т.М.,

з участю секретаря Григоренко І.Б.,

представника позивача Вовка С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 646/660/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання неправомірним та скасування наказу ФОП ОСОБА_2 від 06.10.2020 р. №45 про його звільнення, поновлення на посаді водія автотранспортних засобів ФОП ОСОБА_2 ; стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення на роботі; зобов`язання ФОП ОСОБА_2 виплачувати середній заробіток до закінчення проходження військової служби за призовом відповідно до ст. 119 КЗпП України. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він працював з 28.07.2020 р. у відповідача на посаді водія автотранспортних засобів, 07.10.2020 р. призваний для проходження військової служби у Збройних Силах України, про що був повідомлений відповідач. В порушення ст. 119 КЗпІІ України відповідач відмовився виплачувати середній заробіток та розірвав трудовий договір. 3 наказом про припинення трудового договору позивач не ознайомлений. Враховуючи, що військова служба позивача за призовом розпочалася і продовжується під час дії особливого періоду, на нього поширюються гарантії та пільги визначені ст. 119 КЗпП України, в тому числі збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форм власності.При обчисленні середньомісячної заробітної плати варто виходити з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували цій події - за серпень та вересень 2020 р.

Ухвалою суду від 20.06.2023 р. провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не повідомила суд про причину неявки, подала відзив на позов, в якому просила у задоволенні вимог позивача відмовити, застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що з 28.07.2020 р. позивач працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді водія автотранспортних засобів відповідно до наказу № 34 від 27.07.2020 р., 07.10.2020 р. призваний для проходження військової служби у Збройних Силах України. 06.10.2020 р. позивач звернувся до ФОП ОСОБА_2 із заявою про звільнення з посади водія у зв`язку з призовом на строкову службу з 06.10.2020 р. Наказом № 45 від 06.10.2020 р. позивача звільнено з посади водія ФОП ОСОБА_2 зв`язку з призовом на військову службу на підставі довідки № 2/47 від 05.10.2020 р. Слобідського ОРВК м. Харків та заяви позивача у справі. З даним наказом позивач ознайомлений 06.10.2020 р. Також з позивачем проведений розрахунок після звільнення та видана трудова книжка. У даній справі довідка про призов на строкову службу датована 05.10.2020 р., позивач 06.10.2020 р. звернувся до роботодавця із заявою про звільнення, тобто позивач фактично висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору у визначений ним строк до закінчення стоку попередження, а тому розірвання роботодавцем трудового договору відбулося відповідно до вимог чинного законодавства. Оскільки позивачем свідомо 06.10.2020 р. подано заяву про звільнення за власним бажанням, яка на час видання наказу не відкликана, а тому відповідач мав всі підстави для розірвання з працівником трудового договору на підставі ст. 38 КзпП України в узгоджений сторонами строк. Відповідачем під час звільнення додержано норми законодавства, що регулює звільнення працівника та відсутні підстави для поновлення позивача на роботі. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що наказом ФОП ОСОБА_2 № 45 від 06.10.2020 р. позивача звільнено з посади водія 06.10.2020 р. у зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі довідки № 2/47 від 05.10.2020 р. та заяви позивача.

06.10.2020 р. позивач ОСОБА_1 звернувся з заявою до ФОП ОСОБА_2 про звільнення його з посади водія з призовом на строкову військову службу з 06.10.2020 р.

Згідно військового квитка серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 призваний на військову строкову службу 07.10.2020 р.

Відповідно до наданої копії довідки командира в/ч НОМЕР_2 від 11.01.2022 р. ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 .

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є така юридично значима обставина як вручення копії наказу про звільнення.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк, поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зазначено, що відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 ознайомлений з наказом про звільнення № 45 від 06.10.2020 р. в день його видання 06.10.2020 р., про що мається відповідний підпис позивача.

Однак до суду з вимогою про поновлення на роботі позивач звернувся лише 07.02.2022 р.

Звертаючись до суду з дійсним позовом, позивач не ставить питання про поновлення строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Разом з тим, відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Частинами 6, 7 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Підстави для звільнення позивача від доказування, передбачені ст.82 ЦПК України, відсутні.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49.

Таким чином, із 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення ОСОБА_1 ), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності особливого періоду.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час звільнення ОСОБА_1 ), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи викладене, гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з указаними нормами, є безумовними.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Разом з тим, звільненню позивача ОСОБА_1 передувала його відповідна заява від 06.10.2023 р., до його призову на військову строкову службу 07.10.2020 р., тобто позивач фактично висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору у визначений ним строк, а тому розірвання роботодавцем трудового договору відбулося відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, прийшов до висновку про те, що дії відповідача щодо звільнення позивача на підставі його заяви є законними, а тому суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в зв`язку з їх необґрунтованістю.

В зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог позивача про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні діївідмовити.

Належних і допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження факту порушення трудових прав, позивачем не надано.

На підставі викладеного, керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 21, 36. 119 КЗпП України, ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні діївідмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

відповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя: Т.М. Янцовська