ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/122/21 Номер провадження 22-ц/814/3010/23Головуючий у 1-й інстанції Парахіна Є. В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Остапенко Андрія Ігоровича

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 липня 2021 року, постановлене суддею Парахіною Є.В.

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , Перша Полтавська державна нотаріальна контора про встановлення факту не проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , Перша Полтавська державна нотаріальна контора про встановлення факту не проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 який був її сином та батьком відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також зареєстрований відповідач ОСОБА_1 , проте у вказаному будинку не проживав, фактично проживає та веде господарство в АДРЕСА_2 . Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є вона та сини померлого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . У строки, встановлені ст. 1270 ЦК України, вона та ОСОБА_3 звернулися до Першої полтавської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

Разом з тим, державний нотаріус Першої полтавської державної нотаріальної контори 26.02.2020 року видала свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 та на ім`я ОСОБА_3 на 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 кожному. Зазначила, що оскільки ОСОБА_1 був зареєстрований за однією адресою разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час його смерті, тому відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України він фактично прийняв спадщину.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем не проживав, спільного господарства не вів, з заявою про прийняття спадщини після смерті батька не звертався, відтак він не є таким, що фактично прийняв спадщину.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 20 липня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , Перша Полтавська державна нотаріальна контора про встановлення факту не проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини задоволено.

Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_1 не був постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_1 , незважаючи на те, що він був зареєстрований у цьому будинку. Державна реєстрація ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті батька за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Остапенко Андрій Ігорович, просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вимога про встановлення факту постійного не проживання зі спадкодавцем не є належним та ефективним способом захисту у розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки даний юридичний факт підлягає встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога.

Вказано, що ухвалюючи відповідне рішення, суд першої інстанції фактично порушив право ОСОБА_1 на спадщину після смерті батька.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Пономаренко В.В. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивілього судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4

ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого Третьою полтавською державною нотаріальною конторою 13 грудня 1991 року за реєстровим № 1-3431, зареєстрованого 05.02.1992 року в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 115, набув у власність частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 (стара назва АДРЕСА_3 ).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 7).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2020 року, виданого державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори Троцькою О.А., зареєстрованим в реєстрі за № 2-71, посвідчено, що спадкоємцями зазначеного майна ОСОБА_4 по 1/3 частці кожному є мати ОСОБА_2 та сини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 17).

Як вбачається з домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_4 у вказаному будинку були зареєстровані з 14.02.1992 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , знятий з обліку 16.08.2019 у зв`язку з смертю, з 14.02.1992 року ОСОБА_6 , виписана 21.08.1993 року; ОСОБА_3 , виписаний 21.08.1993 року; з 11.03.2011 року ОСОБА_1 (а.с. 21-23).

Згідно акту про не проживання особи від 19.11.2020 встановлено, що у будинку АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_4 , який вів господарство самостійно та помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_1 , який зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_4 не проживав з грудня 2018 року та не проживає після смерті ОСОБА_4 (а.с. 25).

Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність того факту, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 за адресою реєстрації не проживав, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 вказала, що встановлення факту не проживання ОСОБА_1 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 разом з спадкодавцем, має для неї юридичне значення, оскільки встановлення даного факту вплине на розмір частки спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 та належить їй та ОСОБА_3 як спадкоємцям першої черги за законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, кожна особа має право в порядку, встановленому процесуальним законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором, а якщо закон або договір ефективного способу захисту не визначають - суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

У справі Європейський суд з прав людини «Белеш та інші проти Чеської Республіки» вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В силу положень частини 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Виходячи з викладеного, вимога про встановлення факту постійного непроживання зі спадкодавцем не є належним способом судового захисту позивача у розумінні статті 16 ЦК України; вказаний юридичний факт підлягає встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога.

Даний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі № 592/7860/17.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п. 113, 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове судове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, п. 3, 4, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Остапенко Андрія Ігоровича задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , Перша Полтавська державна нотаріальна контора про встановлення факту не проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин