Справа № 545/2947/21
Провадження № 2/545/1049/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2023 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Стрюк Л.І.,

за участю секретаря Глазунової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач у вересні 2021 року звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 12.05.2016 року стягнуто з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 48500 грн. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не виконує рішення суду, просить стягнути з нього втрати від інфляції у сумі 32 736,13 грн., 3% річних у розмірі 8 602, 44 грн, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі подвійної ставки НБУ за весь час прострочення у розмірі 80 145,34 грн та моральну шкоду у розмірі 25000 грн.

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 22.02.2022, ухваленим у справі за вищевказаним позовом, позовні вимоги задоволені повністю та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 втрати від інфляції у сумі 32 736.13 грн, 3% річних у розмірі 8 602, 44 грн, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі подвійної ставки НБУ за весь час прострочення у розмірі 80 145,34 грн. та моральну шкоду у розмірі 25000 грн, всього - 146 483,91 грн; витрати на правничу допомогу у розмірі 3500 грн та судовий збір в розмірі 2122,84 грн.

За заявою представника відповідача ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 10.04.2023 заочне рішення суду скасоване, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач надав відзив на позов,у якому позов визнав у частині стягнення 3% річних в сумі 4 368,98 грн та інфляційних втрат у розмірі 11 131,21 грн у межах трирічного строку позовної давності. Посилався на те, що підстав для задоволення вимог про стягнення пені не має, з огляду на те, що перебіг позовної давності за основною вимогою сплинув у листопаді 2018 року, тому відповідно до ч.1 ст.266 ЦПК України позовна давність спливла і до додаткової вимоги стягнення пені. Вимогу про стягнення моральної шкоди вважає необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. Просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу.

У відповіді на відзив представник позивача посилався на те, що, для застосування строків позовної давності відсутні правові підставі, а стягнення інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з умисним невиконанням відповідачем грошових зобов`язань, відповідно до положень ст.625 ЦК України, повинно відбуватися за весь час прострочення, тобто з 16.10.2015 і до моменту пред`явлення позову. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів ОСОБА_1 , останній тривалий час перебував у стресовому стані, а також змушений був звертатися за отриманням правової допомоги, брати участь у численних судових засіданнях та у виконавчому провадженні.

У судове засідання представник позивача не з`явився, попередньо надавши заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, натомість представник надав до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позов визнав у частині стягнення 3% річних в сумі 4 368,98 грн та інфляційних втрат у розмірі 11 131,21 грн, в іншій частині позовних вимог просив відмовити. Просив стягнути витати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Встановлено, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 12.05.2016 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою в розмірі 48500 грн та судові витрати; у задоволенні зустрічного позову відмовлено (а.с.8-10). На виконання рішення суду у Полтавському ВДВС у Полтавському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) 10.05.2019 відкрито виконавче провадження (а.с.16).

Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) .

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Враховуючи, що відповідач не виконує грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Отже, позов є обґрунтованим.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Позивач звернувся до суду 14.09.2021 з вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 16 жовтня 2015 року, що перевищує встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності.

Перевіривши правильність розрахунку, наведеного відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення вимог у частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних в межах строку позовної давності - з 13.09.2018 по 13.09.2021: 3% річних у розмірі 4 368,98 грн та інфляційних втрат у розмірі 11 131,21 грн.

Щодо вимоги про стягнення пені.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно з ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, згідно зі ст.547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється в письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Отже, посилання позивача виключно на ч.1,3 ст.549 ЦК України та ч.1 ст.550 ЦК України є безпідставними. Єдиним доказом права на стягнення пені є норма договору про забезпечення виконання зобов`язання або пряма вказівка на можливість стягнення пені у нормах закону (так звана спеціальна неустойка), що випливає із положень ч.1 ст.548 ЦК України.

Суду не надано доказів на підтвердження факту укладення договору про забезпечення виконання зобов`язання шляхом стягнення пені у випадку невиконання зобов`язання.

Окрім того, у борговій розписці також відомості про можливість стягнення неустойки (пені) відсутня.

Суд відхиляє посилання позивача на положення ГК України щодо розміру пені, оскільки положення ГК України поширюються виключно на суб`єктів господарювання та не застосовуються до правовідносин з участю фізичних осіб.

Отже, вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає таке.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від т31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п. 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Обов`язок доказування наявності моральної шкоди покладається на позивача.

Позивачем не доведено, у чому конкретно проявилося порушення його звичного ритму життя, що саме спричинило йому фізичні та моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними рішеннями/діями/бездіяльністю відповідача та як це співвідноситься з негативними наслідками, що наступили.

Також позивач не навів будь-яких обґрунтувань, у чому саме полягала завдана моральна шкода та із чого він виходив, визначаючи її розмір у 25 000 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 137 ЦПК України встановлено, що до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги. В обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надані такі документи: витяг з договору про надання правової допомоги №08/09/21 від 08.09.2021, копія квитанції №10 від 19.01.2022 про сплату гонорару за договором від 08.09.2021 у розмірі 3500 грн та акт приймання-передачі наданих послуг №1 до Договору про надання правової допомоги.

Судом встановлено, що 01.02.2023 між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Омелай та партнери» укладений договір №01-02/23 про надання правової допомоги, відповідно до якого оплата послуг за даним договором становить 15 000,00 грн.

Відповідно до акту виконаних робіт юридичних послуг за договором про надання юридичних послуг від 21.09.2023 адвокатом Омелай Д.В. надані, а ОСОБА_2 прийняті послуги з професійної правничої допомоги на суму в розмірі 15 022 грн.

Позивачем сплачений гонорар адвокату за правову допомогу в розмірі 15 000 грн, що підтверджується квитанцією №01-02/23 від 01.02.2023.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Необхідно зауважити, що ч. 6 ст.137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Враховуючи, що сторони не надали будь-яких заперечень по справі щодо співмірності витрат на професійну правничу допомогу, тому суд не вбачає підстав для зменшення понесених сторонами витрат на професійну правничу допомогу та вважає за необхідне стягнути їх у розмірі пропорційно до задоволених вимог.

Питання щодо стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог.

Так, позивач звернувся з позовом на загальну суму 146 483,91 грн; позов задоволений на суму 15 500,19 грн. Отже, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме - 224,62 грн судовий збір та 371 грн витрати на правову допомогу.

З позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені ним витрати на правову допомогу пропорційно до задоволених вимог, а саме: в розмірі 13 039,00 грн (13 410,00- 371,00).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 76, 141, 263, 265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ), на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) втрати від інфляції у сумі 11 131,21 грн., 3% річних у розмірі 4 368,98 грн., всього 15 500,19 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 224,62 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 13 039,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошенняшляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: Л. І. Стрюк