Справа № 165/2332/22
Провадження № 2/165/456/23
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Василюка А.В.,

за участю секретаря Навроцької М.Р.,

представника позивача Савицької Г.Р.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Душного Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Нововолинську, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

встановив:

01 вересня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 22 червня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір б/н, за умовами якого відповідачу, як позичальнику, було надано кредит на картковий рахунок. В підписаній відповідачем анкеті-заяві вона підтвердила, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" "Тарифами", складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Банк належним чином виконав взяті на себе зобов`язання за вищевказаним договором, однак станом на 02 серпня 2022 року, внаслідок несплати коштів, визначених умовами кредитування, за відповідачем обліковується заборгованість в сумі 42 680,08 грн., яка включає: 36 553,63 грн. заборгованість за тілом кредита, 6 126,45 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Зважаючи на викладене, просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 42680 грн. , а також судові витрати у справі.

Ухвалою від 16 вересня 2022 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву.

Рішенням Нововолинського міського суду від 07 листопада 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» 36 553 грн. 63 коп. заборгованості за договором №б/н від 22 червня 2010 року, а також 2481 грн. судового збору. Постановою Волинського апеляційного суду від 26 січня 2023 року, рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 07 листопада 2021 року, залишено без змін. Однак, ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 04 липня 2023 року скасовано заочне рішення Нововолинського міського суду від 07 листопада 2022 року, що було ухвалене цим же судом у цивільній справі та призначено справу до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» Савицька Г.Р., діючи за довіреністю, підтримала позов, просила його задоволити з підстав що у ньому викладених. В обгрунтування позовних вимог додатково вказала на те, що відповідач не бажає врегульовувати спір добровільно та зазначає, що кошти з її рахунку зняла невідома особа, а тому вона звільняється від відповідальності за порушення умов договору. З цього приводу проводилася перевірка, картки ОСОБА_1 були заблоковані та перевипущені. Відповідач стверджує, що невідомі особи отримали доступ до її фінансового номеру мобільного телефону, однак отримання такого доступу неможливо вчинити не знаючи іншої конфіденційної інформації, зокрема паролю входу до Приват-24, ПІН-код картки, тощо. Факт розголошення таких відомостей відповідач підтверджує та зазначає, що вона сама повідомила їх невідомій особі. Наявність кримінального провадження, у силу презумпції невинуватості, не може свідчити про вчинення злочину до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що ввечері 09 листопада 2021 року до неї зателефонувала невідома особа і повідомила, що їй необхідно ідентифікувати мобільний номер, в іншому випадку він буде заблокований. Тоді її попросили відкрити смс-повідомлення і вказати цифри, що в ному зазначені. Вона відмовила в цьому, однак згодом перетелефонувала незнайомій особі і попросила не блокувати її мобільний номер. На вимогу невідомої особи вона зазначила чотири цифри з отриманого смс-повідомлення. Згодом вона зверталася в представництво ПАТ "Київстар" та ПАТ КБ "ПриватБанк", її мобільну картку телефонного номера та банківські картки були перевипущені. 20 листопада 2021 року зник мобільний зв`язок, який згодом відновився, однак два рази, при розрахунках картками, їй було відмовлено в транзакціях. Спеціалісти в банку повідомили, що перевипущені картки за нею не рахуються, натомість перераховуються старі картки, які вона не використовує. Тоді ж зареєстрували її заяву про вчинення шахрайський дій. Працівники банку повідомили, що ліміт кредитування був збільшений та здійснено вартісну покупку. Лише тоді вона написала заяву в поліцію. Зазначає, що з її банківських карток знято 20 000 грн., оформлено кредит і здійснено придбання товару на суму 2 699,70 грн., також здійснено переказ коштів в розмірі 4 924,77 грн. Всього з її кредитної картки невідомою особою знято 26 996,47 грн. кредитних коштів, решта - її особисті кошти. Зазначає, що мобільним додатком "Приват24" вона не користується, а її мобільний номер телефону є також її фінансовим номером.

Представник відповідача ОСОБА_2 просив відмовити у позові, зазначив, що 22 листопада 2021 року невідома особа, шляхом здійснення переказів та підвищення ліміту кредитування, незаконно заволоділа коштами в сумі 26 994,47 грн., які знаходилася на рахунках відповідача. По даному факту ОСОБА_1 написала заяву у ВП №1 (м. Нововолинськ) Володимирського РВП ГУНП у Волинській області, її заява була прийнята та зареєстрована в ЄРДР за реєстраційним номером №0000762 від 22 листопада 2021 року. У даному кримінальному провадженні її визнано потерпілою. Також остання зверталася до даному факту у відділення "ПриватБанк" з проханням призупинити нарахування відсотків та проведення службого розслідування. Незгідний із вимогами позивача, оскільки ОСОБА_1 не порушувала свої зобов`язання за кредитним договором №б/н від 22 червня 2010 року та не знімала коштів з карток, що відкриті банком на її ім`я. Більше того, на вимогу п.1.1.2.1.1, п.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою, вона інформувала банк та правоохоронні органи по факту отримання інформації про зяння без її участі коштів.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника дослідивши матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку з метою отримання кредитки «Універсальна». У заяві зазначено, що вона згідна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею і банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку (а.с. 50).

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, а також довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна" (а.с.51-80).

Розмір кредитного ліміту був збільшений та зменшений банком, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 48).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 02 серпня 2022 року становить 42 680,08 грн., що включає: 36 553,63 грн. заборгованості за тілом кредиту; 6 126,45 грн. заборгованості за простроченими відсотками (а.с. 6-29).

Що стосується доводів відповідача та її представника щодо безпідставності вимог позивача до ОСОБА_1 та шахрайських дій зі сторони третіх осі, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.40-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів, суб`єктів помилкових та неналежних переказів та вжиття заходів із запобігання або припинення зазначених переказів. Моніторинг має проводитися постійно за параметрами, встановленими правилами відповідної платіжної системи.

Відповідно до пункту 9 Розділу 6 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі Положення), користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зроблено висновок про те, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» держатель спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з пунктом 6 розділу VI цього Положення користувач після виявлення факту платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Згідно з пунктом 2 розділу VІ Положення емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Користувач карткового рахунку (рахунків) ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердила, що вона вчинила дію щодо розголошення інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції з допомогою її карткового рахунку (зазначила невідомій особі код доступу у Приват24, отриманого нею в смс-помідомленні). Крім цього встановлено, що з повідомленням про вчинення шахрайський дій щодо неї ОСОБА_1 звернулася в банк значно пізніше, тобто після зняття коштів з її рахунків третіми особами.

При ухваленні рішення у справі суд бере до уваги долучений витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо реєстрації провадження за №0000762 від 22.11.2021 року за ч.1 ст.185 КК України, за фактом отримання доступу до облікового запису ОСОБА_1 в додатку "Приват24" та крадіжки грошових коштів з банківських карток останньої в період з 19.11.2021 по 20.11.2021 на загальну суму 26 994,47 грн. (а.с.121).

У вищевказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 була визнана потерпілою, що стверджується протоколом допиту потерпілого слідчим СВ ВП №1 (м. Нововолинськ) Куцевич І. від 22 листопада 2021 року (а.с.122-123).

Суд звертає увагу сторін на те, що наявність кримінального провадження само по собі, у силу презумпції невинуватості, не може свідчити про вчинення злочину до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі наведеного, за встановлених обставин, суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 не звільняється від відповідальності перед позивачем за невиконання умов договору, за відсутності достатніх та належних доказів вчинення відповідних платіжних операцій по рахунках (зняття готівкових коштів та переказ коштів з її рахунків) третіми особами.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути суми відсотків.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22 червня 2010 року, посилався на Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 дів пільгового періоду".

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 дів пільгового періоду" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема розміри і порядок нарахування процентів, пені, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови зрозумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача про Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному веб-сайті АТ КБ "ПриватБанк" за посиланням https://privatbank.ua/terms/, належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Копія наказу банку щодо затвердження "Умов та Правил надання банківських послуг" у редакції, що діяла на момент підписання заяви, не є належним доказом у справі, що підтверджує доводи позивача.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто позивач міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правил надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Суд вважає, що Умови та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22 червня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Відповідно до ч.1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Отже, суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимог щодо стягнення з відповідача на користь банку нарахованих відсотків в розмірі 6 126,45 грн.

Суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Розглядаючи спір в межах доводів позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 36 553,63 грн. заборгованості за договором №б/н від 22 червня 2010 року, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 481 грн., що підтверджується документально (а.с.5).

Керуючись ст.12, ст.13, ст.81, ст.137, ст.141, ст.211, ст.259, ст.263, ст.279 ЦПК України, на підставі ст.610, ст.611, ст.625, ст.1050 ЦК України

ухвалив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) в користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (юридична адреса: вул. Грушевського, буд.1Д, м. Київ, 01001, ) заборгованість за договором №б/н від 22 червня 2010 року в розмірі 36 553 (тридцять шість тисяч п`ятсот п`ятдесят три) грн. 63 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) в користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (юридична адреса: вул. Грушевського, буд.1Д, м. Київ, 01001, ) судовий збір у розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 вересня 2023 року.

Головуючий суддя підпис А.В. Василюк