ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/3094/21 Головуючий суддя І інстанції Рибальченко І. Г.
Провадження № 22-ц/818/400/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: страхування, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Маміної О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Фізичної особи підприємця " ОСОБА_1 "- адвоката Мазуренка Сергія Сергійовича на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 05 січня 2022 року, у справі № 626/3094/21 за позовом Фізичної особи підприємця " ОСОБА_1 " до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В :

02 листопада 2021 року фізична особа підприємець (далі ФОП) " ОСОБА_1 " звернулася до суду з вказаним позовом.

Позов мотивовано, що 24 травня 2020 року о 17-й годині ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1 на 98 кілометрі + 800 м. автошляху Харків-Красноград-Перещепино, змінюючи напрямок руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху по дорозі з двостороннім рухом, яка має дві смуги в одному напрямку виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, та скоїв зіткнення з автомобілем Toyota Corolla державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок чого автомобіль отримав механічні ушкодження, чим порушив п.2.9 а, 10.1, 11.4 ПДР України.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Toyota Corolla, державний номерний знак НОМЕР_2 , отримав механічні ушкодження, а власнику автомобіля ОСОБА_3 завдано матеріальну шкоду на суму їх ремонту, яка згідно страхових актів №2031735-1 від 08.07.2020 та №2031735-2 від 15.07.2020 складає 176506,11 грн.

Дорожньо-транспортна пригода сталася виключно з вини відповідача, цивільно-правова відповідальність якого, на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована ТДВ "Міжнародна СК".

Між ПрАТ "СК "ВУСО" та потерпілою особою ОСОБА_3 21 квітня 2020 року було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № -10-01, на підставі якого та внаслідок вказаного страхового випадку ПрАТ "СК "ВУСО" 08 липня 2020 року виплатило страхове відшкодування в розмірі 176506,11 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

ТДВ "Міжнародна СК" в інтересах винної у ДТП особи здійснило виплату страхового відшкодування ПрАТ «СК "ВУСО" з вирахуванням розміру франшизи у сумі 127400 грн.

22 березня 2021 року між ПрАТ "СК "ВУСО" та ФОП " ОСОБА_1 " укладено договір № 22/03/2021 про відступлення права вимоги за договором добровільного страхування, за умовами якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор отримав право вимоги до винної у скоєнні ДТП особи стягнення в порядку регресу виплаченого страхового відшкодування потерпілій особі за договором добровільного страхування, перелік яких наведений у Додатку № 1 до Договору, в тому числі право регресної вимоги виплаченого страхового відшкодування за Договором № -10-01 від 21 квітня 2020 року, яке не було відшкодовано на підставі договору обов`язкового страхування цивільної відповідальності, страховиком винної у скоєнні ДТП особи - ТДВ "Міжнародна СК".

Посилаючись на вказані обставини, а також на норми ст. 993, 1091, 1194 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" позивач просив стягнути з відповідача на свою користь завдані збитки в порядку регресу в розмірі 49106,11 грн; а також відшкодувати понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 955,67 грн та витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 11863,80 грн.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 05 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції надав неправильну кваліфікацію правовідносинам, що виникли між сторонами та неправильно визначився з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню для вирішення даного спору, внаслідок чого дійшов помилкового висновку. При цьому суд вийшов за межі позовних вимог та постановив судову практику яка суперечить нормам цивільного права України.

Вказує, що договір №22/03/2021 від 22.03.2021 року про відступлення права вимоги не містять ознак договору факторингу чи договору фінансових послуг, зокрема жодній із сторін не надавались жодна фінансова послуга, жодна із сторін не передавала грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату. Крім того, змісту договору не суперечить вимогам чинного законодавства.

Оскільки предметом позову було відшкодування збитків в порядку регресу, вимог про визнання недійсним правочину відступлення права вимоги не заявлялося, тому суд першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права вийшов за межі позовних вимоги.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надійшло.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням ціни позову та малозначності справи, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги, суд першої інстанції зазначив наступне.

Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Так, відповідно до ст.1 вищезазначеного Закону страховики - це страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування".

Відповідно до ст.38 вказаного Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він, зокрема, керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та/або не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33цього Закону.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом мати статус страховика та надавати страхові послуги, оскільки такі надаються лише юридичними особами, які спеціально створені для здійснення страхової діяльності та одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, з укладенням договору про відступлення права вимоги за договором, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, який є юридичною особою, спеціально створеною для здійснення страхової діяльності та такою, що одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності - ПрАТ "СК "ВУСО" на ФОП " ОСОБА_1 ", яка в силу Закону не є страховиком і не може надавати страхові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, відступлення права вимоги за договором страхування на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 979 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі договору страхування, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, страховик - юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Аналогічна позиція вже висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в кредитних правовідносинах щодо кредитодавця, яким може бути банк або інша фінансова установа, до яких в силу закону не відноситься фізична особа (справа № 909/968/16).

ФОП " ОСОБА_1 " не є юридичною особою яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на страхові послуги (страхова організація) і не може мати статус страховика, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів з такими висновками суду не погоджується та вважає, що вони не відповідають обставинам справи, суд помилився із застосуванням вказаних норм матеріального права, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 травня 2020 року о 17-й годині ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1 на 98 кілометрі + 800 м. автошляху Харків-Красноград-Перещепино, змінюючи напрямок руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху по дорозі з двостороннім рухом, яка має дві смуги в одному напрямку виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, та скоїв зіткнення з автомобілем Toyota Corolla державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок чого автомобіль отримав механічні ушкодження, чим порушив п.2.9 а, 10.1, 11.4 ПДР України.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Toyota Corolla, державний номерний знак НОМЕР_2 , був пошкоджений, а власнику автомобіля ОСОБА_3 , завдано матеріальну шкоду, яка згідно страхових актів №2031735-1 від 08.07.2020 та №2031735-2 від 15.07.2020 складає 176506,11 грн.

Постановою судді Красноградського районного суду Харківської області від 10 червня 2020 року встановлено, що ДТП сталася з вини водія ОСОБА_2 , який порушив вимоги п.п.2.9 а, 10.1, 11.4 Правил дорожнього руху України.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ТДВ "Міжнародна СК".

Між ПрАТ "СК "ВУСО" та ОСОБА_3 21 квітня 2020 року було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № -10-01, на підставі якого ПрАТ "СК "ВУСО" 08 липня 2020 року виплатило страхове відшкодування в розмірі 176506,11 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

ТДВ "Міжнародна СК" здійснило виплату страхового відшкодування ПрАТ «СК "ВУСО" з вирахуванням розміру франшизи у сумі 127400 грн.

22 березня 2021 року між ПрАТ "СК "ВУСО" та ФОП " ОСОБА_1 " укладено договір № 22/03/2021 про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор отримав право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків завданих первісному кредитору за договором страхування, перелік яких наведений у Додатку № 1 до Договору, в тому числі право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором № -10-01 від 21 квітня 2020 року.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Всупереч вказаній нормі цивільного процесуального права суд не звернув уваги, що зі змісту п.п. 2.1, 2.2 договору № 22/03/2021 від 22 березня 2021 року у взаємозв`язку з відомостями про розмір заборгованості, який вказаний у додатку № 1 до цього договору ПрАТ та у сукупності із встановленими судом обставинами про вищевказану сплату ТДВ "Міжнародна СК" страхового відшкодування ПрАТ «СК "ВУСО" з вирахуванням розміру франшизи у сумі 127400 грн в інтересах винної у скоєнні ДТП особи відповідача ОСОБА_2 , - ПрАТ «ВУСО» передало до позивачки ОСОБА_1 право регресної вимоги за вищевказаним договором добровільного страхування № -10-01, укладеного цим страховиком зі страхувальником ОСОБА_3 , яке ПрАТ «ВУСО» отримала до боржника ОСОБА_2 внаслідок вищевказаної сплати страхового відшкодування у розмірі 176506,11 грн., в сумі 49106,11 грн. З урахуванням того, що внаслідок повної виплати страхового відшкодування ОСОБА_3 страховик ПрАТ «ВУСО» повністю виконав свої обов`язки за договором добровільного страхування, укладеного з ОСОБА_3 , а вказана у згаданому договорі переуступки права вимоги сума 49106,11 грн. дорівнює різниці між сплаченими страховиком ПрАТ «ВУСО» грошовими коштами 176506,11 грн. та отриманими від ТДВ "Міжнародна СК" страхового відшкодування в інтересах винної у скоєнні ДТП особи відповідача ОСОБА_2 з вирахуванням розміру франшизи у сумі 127400 грн.

Отже, за вищевказаним договором про відступлення права вимоги позивачка отримала лише право регресу, яке передбачене ст.ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у даному випадку це відповідач ОСОБА_2 , який застрахував свою відповідальність у ТДВ «Міжнародна СК» а не потерпіла особа ОСОБА_3 , який застрахував свій автомобіль у ПрАТ «СК «ВУСО», у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Отже, оскільки за своїм змістом вказаний договір переуступки права вимоги, укладений між страховиком ПрАТ «СК «ВУСО» та позивачкою ОСОБА_4 не стосувався фінансування страховика для виконання ним своїх обов`язків за договором добровільного страхування, а його предметом була лише передача за плату права регресу, тому у суду першої інстанції не було підстав для застосування у даному спорі вказаної норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів» та ст. 1077 ЦК України про факторинг, на вказаний договір переуступки права вимоги є предметом регулювання ст.ст.512, 514 ЦК України, які передбачають, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже договір № 22/03/2021 від 22 березня 2021 за своєю правовою природою є оплатним договором відступлення права вимоги (цесією), а не договором факторингу чи договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки за спірним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а тому суд першої інстанції також безпідставно застосував у даній справі правові висновки, які були висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року про те, що в кредитних правовідносинах щодо кредитодавця, яким може бути банк або інша фінансова установа, до яких в силу закону не відноситься фізична особа (справа № 909/968/16).

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що у ПрАТ «СК «ВУСО» виникло право регресної вимоги з моменту виплати страхового відшкодування, тобто 08 липня 2020 року, що підтверджується платіжним дорученням № 18444 від 8 липня 2020 року, а у відповідача виникло зобов`язання відшкодувати ПрАТ «СК «ВУСО» завдані збитки в порядку регресу у розмірі сплаченого останнім страхового відшкодування за полісом № -10-01 від 21 квітня 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи ТДВ «МСК» визнало страхову подію від 24.05.2020 року та здійснило виплату на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» згідно Полісу АР/027511 з вирахуванням франшизи у сумі 127400 грн.

Проте враховуючи недостатність страхової виплати ТДВ «МСК» для повного відшкодування завданої шкоди відповідач зобов`язаний виплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою ТДВ «МСК», яка складає 49106,11 грн.

Водночас як вбачається з матеріалів справи, 22 березня 2021 року між ПрАТ "СК "ВУСО" та ФОП " ОСОБА_1 " укладено договір № 22/03/2021 про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор отримав право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків завданих первісному кредитору за договором страхування, перелік яких наведений у Додатку № 1 до Договору, в тому числі право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором № -10-01 від 21 квітня 2020 року.

Згідно квитанції №ПН 2178220 від 31 березня 2021 року та №ПН 2174546 від 30 березня 2021 року до договору про відступлення права вимоги від 22.03.2021 року ФОП ОСОБА_1 сплатила ПрАТ «СК «ВУСО» на виконання умов вказаного договору 251871,37грн.

Згідно з ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ПрАТ «СК «ВУСО» відступило ФОП ОСОБА_1 право вимоги, а до останньої, як нового кредитора, перейшло право вимоги до відповідача щодо відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді різниці виплаченого страхового відшкодування за договором № 2АР/0297511 від 16.05.2020 року у розмірі 49106,11 грн.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ФОП ОСОБА_1 задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційним судом у цій справі ухвалюється нове судове рішення про задоволення позову ФОП ОСОБА_1 , тому з відповідача В. на його користь слід стягнути понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 955,67 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, складання відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві ФОП ОСОБА_1 заявила про необхідність стягнення з відповідача на її користь судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, яка йому була надана адвокатом Мазуренком С.С.

До клопотання позивач додав договір про надання правової допомоги №17 від 10.02.2021року, додаткову угоду № 2/акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 18.05.2021 року до договору про надання правової допомоги № 17 від 10.02.2021 року, квитанцію з прибуткового касового ордера від 18.05.2021 року (підстава: договір №17 про надання правової(правничої» допомоги від 10.02.2021 року та акт №2 приймання-передачі наданих послуг від 18 травня 2021 року) про сплату 11863,80 грн.

Враховуючи наведене, а також відсутність заперечень відповідача щодо розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що реально понесені витрати позивача на правничу допомогу адвоката у розмірі 11863,80 грн підлягають стягненню на його користь з ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Фізичної особи підприємця " ОСОБА_1 "- адвоката Мазуренка Сергія Сергійовича задовольнити.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 05 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Фізичної особи підприємця " ОСОБА_1 " задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_3 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_4 ) в порядку регресу 49106,11 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_3 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_4 ) понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 955,67 гривень, за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 гривні та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11863,80 гривень, а всього у порядку відшкодування судових витрат: 14181,47 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 20 вересня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді - І.В.Бурлака.

О.В. Маміна.