Номер провадження: 22-ц/813/240/23
Справа № 501/1597/17
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2019 року у справі за позовом виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які виступають в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які виступають в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, -

в с т а н о в и в:

09 серпня 2017 року виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які виступають в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 третя особа: служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області предмет та підстави позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, в якому просив суд про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які виступають в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , посилаючись на те, що відповідачі в жовтні 1990 року вибули з квартири АДРЕСА_1 на постійне проживання до іншого населеного пункту до житлового будинку АДРЕСА_2 , який належить на праві власності ОСОБА_4 та більше двадцяти років не проживають у зазначеній квартирі без поважних причин (т. 1, а.с. 1-4).

26 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_4 надав суду заперечення на позовну заяву виконкому Чорноморської міської ради та просив суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що на підставі рішення виконкому Іллічівської міської ради народних депутатів від 14 січня 1983 року №6 «Про закріплення звільненої житлової площі для малосімейних за громадянами» йому було видано ордер №173 ІГ від 17 січня 1983 року на право зайняття одної кімнати житловою площею14,2 кв.м за АДРЕСА_3 . В подальшому він тимчасово не проживав в цій квартирі у зв`язку з відсутністю водовідведення та централізованого опалення, що створило певні незручності. 27 травня 1997 року у зазначеній квартирі без відповідного ордера вселився та був зареєстрований ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 101-103).

12 березня 2018 року відповідач ОСОБА_4 надав суду відзив на позовну заяву виконкому Чорноморської міської ради та просив суд у задоволенні позову відмовити, з підстав викладених вище.

13 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які виступають в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення на підставі ч. 2 ст. 107 ЖК , посилаючись на те, що наймач ОСОБА_4 разом з членами своєї родини в жовтні 1990 року вибули на постійне проживання в інший населений пункт в с. Малодолинське м. Чорноморська в житловий будинок, який належить ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 , де постійно проживають до теперішнього часу. Обґрунтовуючи право на позов, ОСОБА_1 посилався на те, що проживає в спірній квартирі з 1993 року, зареєстрований в ній з 1997 року, здійснив прибудову приміщень загальною площею 23,6 кв.м до спірної квартири, площа якої була 25,7 кв.м; за рішенням виконкому Олександрівської селищної ради №315 від 26.09.2000 отримав дозвіл на приватизацію спірної квартири, але у зв`язку з реєстрацією відповідачів унеможливлюється приватизація ним квартири, що порушує його права та законні інтереси (т. 1, а.с. 157-167).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22 травня 2018 року вищезазначені позовні вимоги об`єднані в одне провадження (т. 1, а.с. 279).

Представник позивача виконавчого комітету Чорноморської міської ради Коломієць Олена Олександрівна, надала до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника виконкому, підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити (т. 2, а.с. 165).

В судовому засідання адвокат Котик Федір Іванович в інтересах позивача ОСОБА_1 та позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник, адвокат Пасічник Олена Вячеславівна, у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили суд у задоволенні позовів виконкому Чорноморської міської ради та ОСОБА_1 відмовити.

Представник третьої особи, виконкому Чорноморської міської ради Коломієць Олена Олександрівна надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, просила винести рішення з урахуванням інтересів дітей (т. 2, а.с. 45).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2019 року позовні вимоги виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які виступають в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення задоволено.

Суд визнав ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які виступають в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити в частині задоволення позову виконкому Чорноморської міської ради, визнавши правовою підставою для задоволення позову ч. 2 ст. 107 ЖК, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання ними судових повісток. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційних скаргах та у відзиві представника позивача виконкому Чорноморської міської ради Дабіжа Віктора Івановича, на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року №208 (далі Примірне положення), гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено статтею 71 ЖК Української РСР, а їхні права та обов`язки - статтею 78 ЖК Української РСР, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами.

Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 в складі сім`ї із трьох осіб був наймачем кімнати житловою площею 14,8 кв.м квартири АДРЕСА_3 ( на даний час АДРЕСА_4 на підставі ордеру №173 від 17.01.1983. Ордер видано на підставі рішення виконкому Іллічівської міської ради №6 від 14.01.1983, згідно якому затверджено списки надані адміністрацією СУ-455 тресту «Чорноморгідробуд» про закріплення житлової площі в будинках для малосімейних для тимчасового проживання (т. 1, а.с. 19-20,21).

В жовтні 1990 року ОСОБА_4 разом з дружиною ОСОБА_5 та дітьми ОСОБА_12 ,1981р.н., ОСОБА_5 , 1985р.н., вибули із вказаної спірної квартири до належного ОСОБА_4 житлового будинку по АДРЕСА_2 , у якому проживають до теперішнього часу, що визнається відповідачем.

Відповідно до інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25.03.2015 індексний номер 354 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 23-25).

Рішенням Одеської обласної ради від 21.02.2002 ліквідовано Олександрівську селищну раду та Малодолинську сільську раду, а смт. Олександрівку та с. Малодолинське підпорядковано Іллічівській міській раді (т. 1, а.с. 11). Отже на час виникнення спірних відносин смт. Олександрівка та с. Малодолинське були різними населеними пунктами.

Згідно листа ПАТ «Одесагаз» постачання газу до житлового будинку по АДРЕСА_2 здійснюється з 01.11.1996 на ім`я абонента ОСОБА_4 , а з 28.11.2016 на імя ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 18).

Відповідно до листа «Одесаобленерго» відомостей про те, з якого часу здійснюється електропостачання будинку по АДРЕСА_2 не має, а 05.09.2013 договір на електропостачання укладено з ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 17).

Згідно довідки Малодолинської загальноосвітньої школи Чорноморської міської ради Одеської області ОСОБА_12 ,1981р.н., та ОСОБА_5 , 1985р.н., навчалась у зазначеній школі з 01 вересня 1992 року до закінчення 9 та 7 класу в червні 1996 та 1998 років відповідно. На час навчання в школі проживали разом батьками за адресою АДРЕСА_2 (т. 2, а.с. 47).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на майно від 25.03.2015 індексний номер 35435591 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_7 відповідно до договору дарування, серія та номер: 1922, виданого 04.07.2013. (т. 1, а.с. 26-27).

Право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 165,1 кв.м та житловою 65,7 кв.м було зареєстровано 24.09.2012 на ім`я ОСОБА_4 , що підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1, а.с. 23-25). За договором від 04.07.2013 вказаний будинок подаровано ОСОБА_7 ..

У 1993 році ОСОБА_1 вселився у вільну на той час спірну квартиру, яка була забезпечена лише електропостачанням, що не заперечується сторонами та підтверджується іншими дослідженими у справі доказами.

ОСОБА_1 зареєстрований в спірній квартирі з 27.05.1997 року, однак відомості про підстави його реєстрації не збереглися у зв`язку із закінченням термінів їх зберігання, що підтверджується листом Іллічівського міського відділу Державної міграційної служби від 05.06.2015 за №2031 (т. 1, а.с. 17). В указаній квартирі також зареєстрований з 16.03.1983 ОСОБА_4 з дружиною, а в подальшому були зареєстровані інші члени їх сім`ї (т. 1, а.с. 182).

Рішенням виконкому Олександрівської селищної ради №315 від 26.09.2000, у зв`язку з відсутністю балансоутримувача та з метою надання можливості фактичним мешканцям будинку здійснити в подальшому приватизацію займаних ними квартир, будинок АДРЕСА_4 прийнято на баланс Олександрівської селищної ради та дозволено приватизацію мешканцям зазначених в рішенні квартир, в том числі ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 . Вказані обставини підтверджуються листами Олександрівської селищної ради від 24.11.2014 за №01-09/872 та від 05.06.2015 за №01-03/357 (т. 1, а.с. 181-182, 187), листом КП «БТІ» м. Іллічівська від 03.06.2015 за №Ж-172 та доданої до нього копії рішення виконавчого комітету Олександрівської селищної ради №315 від 26.09.2000 (т. 1, а.с. 184-185).

В 90-х роках ОСОБА_1 здійснив прибудову загальною площею 23,6 кв.м до спірної кварти загальною площею 25,7 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на квартиру, складеного 15.02.2008. За час проживання позивач ОСОБА_1 самостійно ніс витрати по утриманню квартири та сплаті комунальних послуг, що підтверджується квитанціями про сплату витрат за енергозабезпечення (т. 1, а.с. 29-35).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 засвідчили, що на початку 90-х років ОСОБА_4 з сім`єю добровільно звільнив спірну квартиру у зв`язку з вибуттям до іншого населеного пункту. В 1993 року у спірну квартиру, що була вільною та безгосподарною на той час, поселився ОСОБА_1 та проживає постійно до теперішнього часу. За час проживання здійснив значну реконструкцію квартири. ОСОБА_4 та інші відповідачі з моменту вибуття із спірної квартири і до виникнення спору у суді за позовом ОСОБА_1 не пред`являли будь-яких претензій щодо проживання останнього в спірній квартирі.

Отже, із встановлених обставин слідує, що ОСОБА_4 разом з дружиною ОСОБА_4 та дітьми ОСОБА_12 та ОСОБА_5 в жовтні 1990 року вибули на постійне проживання до іншого населеного пункту в житловий будинок АДРЕСА_2 , який належав на праві власності ОСОБА_4 , а з 2013 року ОСОБА_7 , та у якому в подальшому постійно проживали, залишаючись зареєстрованими та продовжуючи реєструвати інших членів своєї родини за адресою спірної квартири. Будь яких інших зав`язків зі спірною квартирою не підтримували. З моменту добровільного виселення з спірної квартири та до виникнення спору в суді за позовом ОСОБА_1 від 16.12.2014 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею квартири, відповідачі не звертались з будь якими вимогами до ОСОБА_1 , органів влади та суду з приводу захисту своїх житлових прав на спірну квартиру.

Суд не погоджується із доводами відповідача ОСОБА_4 про те, що він вимушено вибув із спірної квартири у зв`язку з відсутністю в ній комунальних зручностей, що, на думку відповідача є поважною причиною відсутності відповідачів в спірній квартирі понад 6 місяців. Спірна квартира в будинку для малосімейних надавалась в тимчасове користування сім`ї ОСОБА_4 на підставі ордеру за рішенням виконкому в 1983 році, а відтак була благоустроєною стосовно умов даного населеного пункту, відповідала встановленим санітарним і технічним вимогам (ст. 50 ЖК України). Відсутність додаткових зручностей не перешкоджало відповідачу разом з малолітніми дітьми проживати с спірній квартирі на протязі семи років, а відтак не може бути визнана поважною причиною його/їх відсутності понад шість місяців, починаючи з жовтня 1990 року.

Суд також не погоджується з доводами ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 перешкоджав йому у використанні спірної квартири, що на його думку також є поважною причиною його відсутності у спірній квартирі понад шість місяців. Як встановлено судом, ОСОБА_16 вселився в спірну квартиру в 1993 році, тобто після трьох років відсутності сім`ї ОСОБА_4 в спірній квартирі. Крім того, відсутність будь яких звернень відповідачів з 1990 по 2015 рік, тобто на протязі 25 років, за захистом своїх житлових прав, які вважали порушеними, переконливо свідчить про надуманість доводів ОСОБА_4 щодо перешкоджань в користуванні спірною квартирою з боку ОСОБА_1 чи будь яких інших осіб.

Задовольняючи позовні вимоги виконкому Чорноморської міської ради, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що встановлені судом факти свідчать про їх вибуття в жовтні 1990 року на постійне проживання до іншого населеного пункту в с. Малодолинське м. Чорноморська в належний ОСОБА_4 житловий будинок по АДРЕСА_2 та відсутність відповідачів на спірній житловій площі понад шість місяців без поважних причин.

Спірна квартира та права на неї вже були предметом спору в судах.

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звертався з позовом до відповідачів про визнання такими, що втратили право користування спірною квартирою з підстав, передбачених ст. ст. 71,72 ЖК. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 липня 2015 року у справі №501/6337/14-ц відмовлено у задоволені позову з посиланням на те, що ОСОБА_1 не доведено правомірність свого вселення в спірне приміщення як члена сім`ї наймача або ж на підставі ордеру, чи за письмовою згодою наймача, а отже відсутні підстави для захисту його прав як належного користувача квартири.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 січня 2016 року у справі №501/3431/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2016 року, відмовлено в задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа Іллічівська міська рада, про виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири та скасування його реєстрації. Відмовляючи в задоволені позову, суд послався на те, що ОСОБА_4 втрачено право користування житловою площею спірної квартири, за захистом якого він звернувся до суду. Після повторного розгляду справи судом апеляційної інстанції прийнято рішення від 31 травня 2018 року, яким скасовано рішення суду першої інстанції, позов ОСОБА_4 задоволено частково та виселено ОСОБА_1 зі спірної квартири. Приймаючи таке рішення, суд апеляційної інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 не доведено правомірність свого вселення до спірної квартири, тоді як ОСОБА_4 в судовому порядку не визнавався таким, що втратив право користування житловою площею, а відтак має право на захист. Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, а виконання постанови апеляційного суду від 31 травня 2018 року зупинено.

Рішенням Іллічівського міського суду від 03 листопада 2016 року у справі №501/1725/16-ц задоволено позов ОСОБА_1 та визнано за ним право власності за набувальною давністю на спірну квартиру з усуненням перешкод в здійснені ОСОБА_1 права користування та розпорядження вказаною квартирою шляхом визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 такими, що втратили право користування нею.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення від 30 травня 2017 року про відмову в задоволені позову, апеляційний суд Одеської області послався на те, що оскільки квартира перебуває в комунальній власності, то на неї розповсюджується правовий режим державного і громадського житлового фонду, що виключає можливість передачі майна у власність за набувальною давністю, а особи мають право на набуття її у власність з інших правових підстав, зокрема в порядку приватизації. В своєму рішенні суд апеляційної інстанції зазначив: «Очевидно, що реєстрація відповідачів за адресою спірної квартири є перешкодою для вирішення питання щодо приватизації квартири позивачем, про те така обставина не змінює статус будинку і правові підстави для набуття майна у власність». Інші позовні вимоги не підлягають задоволенню як похідні від вимог про визнання прав власності.

При розгляді вказаної справи апеляційним судом Одеської області постановлено окрему ухвалу щодо прийняття заходів в межах компетенції виконкому щодо квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з правовою невизначеністю, що склалася внаслідок спору.

Аналізуючи прийняті судові рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що викладені в рішеннях апеляційного суду Одеської області від 30 липня 2015 року у справі №501633714-ц та від 31 травня 2018 року у справі №501/3431/15-ц висновки про те, що ОСОБА_1 не доведено правомірність свого вселення в спірну квартиру, мають преюдиційне значення при розгляді даної справи у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України. З цих підстав у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Звертаючись із вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею, виконавчий комітет Чорноморської міської ради послався на те, що відповідачі в жовтні 1990 року вибули на постійне проживання до іншого населеного пункту та більше двадцяти років не проживають в зазначеній квартирі без поважних причин. Тобто, позивач послався на обставини, що є підставами для застосування як ст. 72 ЖК, так і ч. 2 ст. 107 ЖК.

Вирішуючи питання про те, яку із правових підстав (ст. ст. 71, 72 ЖК чи ч. 2 ст. 107 ЖК) слід застосувати до визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею, суд виходить з наступного.

Згідно роз`яснень, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» «оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору».

Такої ж правової позиції дотримується й Верховний Суд, зокрема у справі №340/407/17, постанова від 30.05.2018 року.

Оскільки судом встановлена відсутність відповідачів на спірній житловій площі понад шість місяців без поважних причин, то вказана обставина могла бути самостійною підставою для задоволення позовних вимог виконавчого комітету Чорноморської міської ради про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею з підстав, передбачених ст. ст.71,72 ЖК.

Посилання відповідача ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову виконкому Чорноморської міської ради є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не враховав, що він з членами сім`ї був відсутній у спірній квартирі понад встановлених законом строку з поважних причин, тому вони не втратили право на спірне жило, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будьякого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем виконкомом Чономорської міської ради Одеської доведено належним чином обґрунтованість позовних вимог, а саме, наявність законних підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом за ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР. И, навпаки, відповідачем ОСОБА_4 не надано суду достатньо безспірних доказів, які повністю спростовують підстави позову.

У постанові від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Позов, з яким до суду звернувся позивач, виконком Чорноморської міської ради, обґрунтовувано наявністю підстав, передбачених ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР.

У пункті 10 постанови №2 Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року Верховний Суд України роз`яснив, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.

Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо)».

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Так, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц (провадження №37646св18) та від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14 (провадження №61-30912св18), суд дійшов висновку щодо «застосування ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

Отже, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивачем доведено належним чином.

У постанові від 03 квітня 2019 року у справі №454/2025/15 (провадження №61-46621св18) Верховний Суд зробив наступний правової висновок: «Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що встановлені судом факти свідчать про їх вибуття в жовтні 1990 року на постійне проживання до іншого населеного пункту в с. Малодолинське м. Чорноморська в належний ОСОБА_4 житловий будинок по АДРЕСА_2 та відсутність відповідачів на спірній житловій площі понад шість місяців без поважних причин, що підтверджується зокрема, показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які засвідчили, що на початку 90-х років ОСОБА_4 з сім`єю добровільно звільнив спірну квартиру у зв`язку з вибуттям до іншого населеного пункту. В 1993 року у вказану квартиру, що була вільною та безгосподарною на той час, поселився ОСОБА_1 та проживає постійно до теперішнього часу. За час проживання здійснив значну реконструкцію квартири. ОСОБА_4 та інші відповідачі з моменту вибуття із спірної квартири і до виникнення спору у суді за позовом ОСОБА_1 не пред`являли будь-яких претензій щодо проживання останнього в спірній квартирі,

інформацією з Державного реєстру речових прав на майно від 25.03.2015 індексний номер 35435350, про те, що 24.09.2012 відповідач ОСОБА_4 оформив право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 165,1 кв.м та житловою 65,7 кв.м (т. 1, а.с. 23-25).

витягом з Державного реєстру речових прав на майно від 25.03.2015 індексний номер 35435591 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_7 , відповідно до договору дарування, серія та номер: 1922, виданого 04.07.2013 (т. 1, а.с. 26-27).

З моменту добровільного виселення з спірної квартири та до виникнення спору в суді за позовом ОСОБА_1 від 16.12.2014 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею квартири, відповідачі не звертались з будь-якими вимогами до ОСОБА_1 , органів влади та суду з приводу захисту своїх житлових прав на спірну квартиру, свідчить про втрату ними інтересу до цього житлового приміщення.

Залишивши добровільно спірну квартиру у жовтні 1990 року та свідомо переїхавши з сім`єю на інше постійне місце проживання, відповідач ОСОБА_4 продовжував бути зареєстрованим із членами сім`ї у спірній квартирі лише для виду без наміру проживання у спірній квартирі, переконливо свідчить про його недобросовісність.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку сам по собі факт приватизації спірної квартири відповідачем ОСОБА_4 та членами його сім`ї 25 січня 2021 року, незважаючи на наявність житлового спору та рішення Іллічівського міського суду від 04 вересня 2019 року, не може служити підставою для задоволення його апеляційної скарги та скасування судового рішення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії відповідачів щодо збереження реєстрації по спірній квартирі та її приватизації, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів Чорноморської міської ради та позивача ОСОБА_1 , що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права відповідачів та захистом права Чорноморської міської ради на спірну квартиру.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17-ц (провадження №14-64цс20).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку (постанова Верховного Суду від 10 березня 2021 року №686/2603/19 (провадження №61-16974св20).

У постанові від 21 квітня 2021 року у справі №520/13358/17 (провадження №61-17833св20) Верховний Суд зробив наступний правової висновок: «Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02).

Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява №28261/06; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96).

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У справі яка переглядається виселення ОСОБА_2 разом з дітьми без надання іншого жилого приміщення не буде пропорційним, бо вони несуть надмірний тягар».

Отже, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У справі, що переглядається апеляційним судом відповідачі не довели належним чином, що вони були відсутні у спірної квартирі з поважних причин та те, що спірне житло є їх єдиним місцем проживання, тому вони не набули охоронюваного законом права на мирне володіння майном у законний спосіб, тому позбавлення їх спірного житла є пропорційним втручанням у право відповідачів на повагу до житла.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлена свідома поведінка відповідачів, які вибули в жовтні 1990 року на постійне проживання до іншого населеного пункту в с. Малодолинське м. Чорноморська в належний ОСОБА_4 житловий будинок по АДРЕСА_2 та відсутність їх на спірній житловій площі понад шість місяців без поважних причин, що свідчить про втрату ними інтересу до спірного житлового приміщення. Факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин доведений належним чином, тому відповідачі втратили права користування спірним житлом.

При цьому права відповідачів у контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і його права, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, не порушені, оскільки вони свідомо не проживали у спірній квартирі понад встановленого законом строку без поважних причин та мають інше житло на праві власності.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем, виконкомом Чорноморської міської ради доведено належним чином, що відповідачі порушують його права на спірну квартиру, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що таке втручання держави у право відповідачів на повагу права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Визнання відповідачів такими, що втратили право користуватися спірним житлом, буде пропорційним, бо вони не несуть надмірний тягар.

Також не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , про те, що він має право на захист суду його права на спірне житло шляхом визнання відповідачів такими, що втратили права на спірне житло з підстави, передбаченої ч. 2 ст. 107 ЖК, тому відмовою у задоволенні позову порушені його «законні сподівання» на це житло, виходячи з наступного.

Так, в постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/9823/17, від 03 листопада 2020 року у справі №909/948/18, вказано, «що преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом».

Колегія суддів вважає, що, аналізуючи прийняті судові рішення, суд правильно вважав, що викладені в рішеннях апеляційного суду Одеської області від 30 липня 2015 року у справі №501633714-ц та від 31 травня 2018 року у справі №501/3431/15-ц висновки про те, що ОСОБА_1 не доведено правомірність його вселення в спірну квартиру, мають преюдиційне значення при розгляді даної справи у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, й обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ..

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм належну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову виконкому Чорноморської міської ради та відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 ..

Інших правових доводів апеляційні скарги не містять.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені у апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 в позові та скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову Чорноморської міської ради й ухвалення в цій частині нового судового рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 21 вересня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік