ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/6321/21
Номер провадження 22-ц/818/1186/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційнускаргуАкціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 квітня 2023 року в складі судді Библіва С.В., у справі № 953/6321/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг кредитування, в зв`язку з чим підписав заяву б/н від 29 липня 2015 року.

Шляхом підписання вказаної анкети-заяви відповідач погодився з «Умовами та правилами банківських послуг», «Тарифами», що викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, які разом складають Договір про надання банківських послуг та відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України є договором приєднання. Відповідач отримав кредит в розмірі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Пунктом 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф. Відповідач свої зобов`язання не виконав, внаслідок чого станом на 16 березня 2021 року має заборгованість в розмірі 101 556,63 грн, з яких: 78 968,70 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 22 587,93 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 78 968,70 грн, а також 2270,00 грн судового збору.

21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шафоростов Валентин Олександрович, подав відзив на позов в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив мотивовано тим, що 29 липня 2015 року ОСОБА_1 з позивачем уклав кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, користувався карткою та кредитним лімітом з липня 2015 року до 19 вересня 2018 року, тобто до моменту втрати доступу до мобільного телефону та банківських карток. В той день невідома особа заволоділа його мобільним телефоном з мобільним додатком «Приват24» та банківськими картками АТ КБ «ПриватБанк» на його ім`я і отримала доступ до його банківських рахунків, що призвело до отримання без волі ОСОБА_1 кредиту зі збільшеним лімітом до 50 000,00 грн. Ця ж невстановлена особа отримала доступ до коштів, які були на рахунках ФОП ОСОБА_1 та його особистих коштів. Одразу після заволодіння телефоном та картками невстановлена особа низкою платежів вивела кошти на рахунок особи з ПІБ « ОСОБА_2 », який за інформацією позивача причетний до шахрайських операцій з банківськими картками. Згоди на списання вказаних сум відповідач нікому не надавав, ПІН від карти, пароль від додатку «Приват24» або іншу інформацію, яка дає змогу ініціювати платіжні операції будь-яким особам не розголошував. В свою чергу ОСОБА_1 після виявлення втрати доступу до телефону та карток негайно зателефонував на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк» та звернувся із заявою про вчинення злочину до Подільського УП ГУ НП у м. Києві, де слідчим відділу дані відомості внесено до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого частиною 1 статті 185 КК України (крадіжка). Таким чином, були повідомлені правоохоронні органи та банківська установа. Той борг, який утворився і суму якого просить у позові стягнути Банк з нього утворився не з його вини, ліміт до 50 000,00 грн він не підвищував і дану суму з кредитної карти нікому не переводив, так само, як і з іншої своєї банківської карти на свою кредитну карту кошти не перераховував аби потім перерахувати їх на карту невідомого йому ОСОБА_2 . Вина у виникненні заборгованості лежить виключно на третіх особах внаслідок їх злочинних дій. Отже, вважає, що кредит був фактично отриманий третіми особами внаслідок крадіжки банківських карток та мобільного телефону ОСОБА_1 , який навмисно ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу ініціювати платіжні операції будь-яким особам не розголошував, наявні підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку із фактичною відсутністю його вини.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 квітня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 07 липня 2022 року Банк надав інформацію про можливу причетність особи з ім`ям ОСОБА_2 до шахрайських дій з приводу незаконного заволодіння грошовими коштами клієнтів, останній внесений в 1,41 ШАХРАЇ В ЕЛЕТРОННИХ ОПЕРАЦІЯХ. Крім того, ОСОБА_1 був добросовісним користувачем кредитної картки, на картковому рахунку лежали його особисті кошти, а банківськими він ніколи не користувався. На день вчинення відносно нього шахрайських дій його особистих коштів на кредитній картці було 436,06 грн, а після 19 вересня 2018 року почала утворюватися в великих розмірах заборгованість. Відповідач здійснив всі визначені заходи, які передбачені в даному випадку щодо доведення своєї невинуватості, не встановлено обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

16 травня 2023 року Бережна Наталія Миколаївна представник АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що операції зі зняття коштів з картки відповідача в додатку «Приват24» стали можливими лише в результаті входу до додатку «Приват24», пароль входу до якого знав лише відповідач. Для зміни паролю входу необхідно вводити ПІН-код картки, який також відомий лише ОСОБА_1 та за розголошення якого він несе відповідальність. Відповідно до пункту 1.1.5.5. кредитного договору, Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта. Карту, контрольну інформацію Клієнта, відправленому в SMS - повідомленні ПІН - коді, Ідентифікаторі користувача, паролях системи «Приват24», паролі (ніку) MobileBanking або проведених Клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання Клієнтом умов їхнього зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку під час використання цих каналів. Відповідно до пункту 2.1.4.49.8. Клієнт несе відповідальність за всі операції, шо супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на карті даних, до моменту звернення Клієнта в Банк та блокування Карти і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки Картки в СТОП-ЛИСТ Платіжною системою. Зазначає, що наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно відповідача до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення його від обов`язку належного виконання зобов`язання.

15 липня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шафоростов В.О., подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 квітня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, що 29 липня 2015 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (т. 1, а.с. 15).

У заяві зазначено, що відповідач погоджується з тим, що дана заява разом ізУмовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку», які були надані йому для ознайомлення в письмову вигляді.

До кредитного договору Банк додав витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (т. 2 а.с.16).

Згідно наданого Банком розрахунку станом на 16 березня 2021 року мається заборгованість в розмірі 101 556,63 грн, яка складається з: 78 968,70 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту; 22587,93грн - заборгованості по процентам за користування кредитом (т. 1, а.с. 6-11).

До кредитного договору Банк додав витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг ( т. 1, а.с. 16-65).

З виписки по картці картці/рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFC4 від 29 липня 2015 року за період 01 вересня 2018 року 01 жовтня 2018 року, власником якої є ОСОБА_1 , вбачається, що 19 вересня 2018 було змінено кредитний ліміт до 50 000,00 грн та проведено декілька операцій (транзакцій) по списанню грошових коштів, а саме:

- зняття та перекази кредитних коштів: 1000,00 грн переказ ОСОБА_3 ; 4000,00 грн зняття готівки в банкоматі без картки; 8 переказів по 5000,00 грн на загальну суму 40000,00 грн на карту ОСОБА_2 , а всього на суму 45000,00 грн. кредитних коштів + 1782,56 грн комісії, загальна сума складає 46782,56 грн.

- трьома переказами по 5000,00 грн, 20000,00 грн та 20000,00 грн були зараховані з особистої картки відповідача НОМЕР_3 на кредитну карту.

- перекази кредитних коштів: 10000,00 грн, 20000,00 грн та 16000,00 грн на карту ОСОБА_2 на загальну суму 46000,00 грн кредитних коштів + 1840,00 грн комісії, загальна сума складає 47840,00 грн.

- з особистого рахунку відповідача відбулося погашення кредиту на суму 16640,00 грн., з кредитної карти 16500,00 грн переказані на карту ОСОБА_2 + комісія 660,00 грн ( т. 1, а.с.116-117).

Відповідно до листа АТ КБ «ПриватБанк» від 07 липня 2022 року № 3166186-ВБ вбачається, що 19 липня 2018 року о 15:37:04 було змінено статус карти НОМЕР_4 ОСОБА_1 по карті клієнта операції робила третя особа;

19 липня 2018 року о 15:35:20 було змінено статус карти НОМЕР_4 ОСОБА_1 загубив/викрали/залишилася в банкоматі/карта в третіх руках;

Перекази коштів на карту отримувача, які відправник не підтверджував а саме: ОСОБА_4 НОМЕР_5 і даний отримувач внесений в 1,41 Шахраї в електронних операціях.

Далі зазначено перелік банківських операцій 19 липня 2018 року в період часу з 04:29:35 по 04:43:36 (т. 1, а. с.186-187).

02 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про вчинення злочину до Подільського УП ГУ НП у м. Києві, де слідчим відділу дані відомості внесено до ЄРДР № 0003875 за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого частиною 1 статті 185 КК України (крадіжка) (т. 2, а.с.8 ).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина 1 статті 1055 ЦК України).

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини 1 та 2 статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що:

«у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження № 61-20093св19) зазначено, що:

«в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками, пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.

Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».

Із виписки за договором № б/н за період з 01 січня 1999 року по 05 липня 2022 року, в якій міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей вбачається, що за вказаний період усього надходжень було 1 409 369, 22 грн, ОСОБА_1 усього витрачено: 1 510 925,85 грн, баланс на кінець періоду становить: - 101 556, 63 грн.

Станом на 18 вересня 2019 року відповідач не мав заборгованості.

В подальшому кредитний ліміт було збільшено до 50 000 грн.

З 19 вересня 2019 року по 28 лютого 2020 року відповідач мав сталу заборгованість, яка коливалась на рівні 48 000- 50 000 грн на місяць, оскільки ним витрачались кошти з карткового рахунку шляхом зняття готівки та оплати товарів, та в подальшому вносились кошти на покриття цих витрат в недостатньому для повного погашення заборгованості обсязі.

З 01 березня 2019 року по 23 жовтня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 зросла до 101 556,63 грн.

Як вбачається з виписку за договором, після збільшення кредитного ліміту відповідачем було фактично витрачено 279 336,60 грн, при цьому внесено на рахунок кошти для погашення заборгованості у розмірі 246 581 грн.

В анкеті-заяві від 29 липня 2015 року ОСОБА_1 просить відкрити поточний рахунок та встановити кредитний ліміт згідно з додатком до анкети-заяви При цьому строки здійснення періодичних платежів не встановлені, процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення комісії та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Оскільки в анкеті-заяві від 29 липня 2015 року строки здійснення періодичних платежів за кредитом не встановлені, то судова колегія вважає неправомірним та безпідставним списання банком внесених на погашення боржником коштів в рахунок погашення відсотків за користування кредитом та зарахування цих кошти на погашення тіла кредиту, а тому вважає, що стягненню підлягає сума в розмірі 32 755, 60 грн (279 336,60 246 581), тобто, різниця між фактично витраченими коштами та внесеними коштами в межах кредитного ліміту.

Доводи відповідача стосовно того, що 19 вересня 2018 року невідома особа заволоділа його мобільним телефоном з мобільним додатком «Приват24» та банківськими картками АТ КБ «ПриватБанк» на його ім`я і отримала доступ до його банківських рахунків, що призвело до отримання без волі ОСОБА_1 кредиту зі збільшеним лімітом до 50 000,00 грн, у зв`язку з чим борг, який просить у позові стягнути Банк з нього утворився не з його вини, суд апеляційної інстанції не приймає, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно із пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженогопостановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення) у редакції, чинній на момент списання грошових коштів. Крім того, указаним Положенням передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Відповідно до Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Внутрішньобанківські правила залежно від особливостей діяльності банку повинні містити порядок подання користувачем повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які не виконувалися користувачем, і внесення електронного платіжного засобу до стоп-списку та його вилучення.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

З огляду на положення вищенаведених правових норм висновок суду першої інстанції про те, що відповідач вжив необхідних заходів, а саме: проінформував банк, а також правоохоронні органи про факт крадіжки його банківської карти та фінансового номеру, а тому його вини як підстави цивільної-правової відповідальності не вбачається, що виключає можливість стягнення з нього заборгованості, яка виникла, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_5 не доведено того факту, що 19 вересня 2018 року саме третіми особами були зняті кредитні кошти з його карткового рахунку, враховуючи, що банківські перекази відбулися шляхом коректного введення ПІН-кода.

На виконання запиту суду, щодо надання інформації про час та дату телефонних дзвінків ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» з приводу викрадення 19 вересня 2018 року невстановленою особою його телефону, банківських карток та проведення від його імені, банківських операцій, банк листом від 07 липня 2022 року № 3166186-ВБ повідомив, що знімна статусу картки НОМЕР_4 ОСОБА_1 загубив/викрали/залишилася в банкоматі/карта в третіх руках відбулась 19 вересня 2018 року о 15:35:20 (т. 1 а.с. 186-187).

Оскільки, ОСОБА_1 повідомив банк про викрадення у нього кредитної картки, фінансового номеру телефону та зняття грошових коштів з його карткового рахунку лише 19 вересня 2018 року о 15:35:20 год, а перелік банківських операцій, які як зазначає відповідач були здійснені невстановленою особою, того ж дня в період час з 04:29:35 по 04:43:36, банк не несе відповідальність за збитки від операцій, здійснених до цього повідомлення.

Встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про втрату картки та фінансового номеру телефону, при підозрі доступу третіх осіб до фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення при визначені того, за проведення яких операцій несе відповідальність клієнт, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Крім того, відповідач повідомив правоохоронні органи про вчинення злочину тільки 02 жовтня 2018 року.

Отже, суд першої інстанції безпідставно вважав, що відповідач вжив необхідних заходів у випадку крадіжки картки та фінансового номеру телефону, і своєчасно повідомив банк та правоохоронні органи про факт викрадення.

Наявність кримінального провадження не може свідчити, в силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно ОСОБА_1 до ухвалення вироку, яким такі обставини будуть встановлені.

Неправильне застосування судом першої інстанції вищенаведених норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанцій не дослідив належним чином та не дав правової оцінки наданим сторонами доказам, зокрема розрахунку заборгованості за кредитним договором з усіма її складовими частинами в сукупності та взаємозв`язку з іншими встановленими обставинами справи.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

З урахуванням викладених обставин справи рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 32 755, 60 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частинам 1, 2, 10, 13 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, що банком при поданні позовної заяви сплачено 2270,00 грн судового збору та за подання апеляційної скарги 3405,00 грн, усього 5 675,00 грн (т. 1 а.с. 76, т. 2 а.с. 114).

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, а саме - на 41,47 % (32 755, 60 х 100) : 78 968,70, то позивач має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 2353,42 грн (5 675,00 х 41,47 %).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором від 29 липня 2015 року в розмірі 32 755 (тридцять дві тисячі сімсот п`ятдесят п`ять) грн 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» () судовий збір в розмірі 2 353(дві тисячі триста п`ятдесят три) грн 42 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина