Справа №705/1972/20
2/705/265/23

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2023 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючої судді Годік Л.С.

при секретарі судового засідання Давидяк І.О.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Уманської міської ради Черкаської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Уманської міської ради Черкаської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування права власності на нерухоме майно, мотивуючи позовні вимоги тим, що у відповідності до свідоцтва про спадщину за законом №2-334 від 03.03.2015, виданого Уманською міською Державною нотаріальною конторою Черкаської області, вона є власником 14/25 часток на житловий будинок та надвірних споруд по АДРЕСА_1 . Вказане майно вона отримала у власність після смерті своєї рідної матері ОСОБА_6 . В серпні 2018 року, за заявою власника іншої частини домоволодіння, відповідача ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_7 , було проведено виніс в натурі приватизованої земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 з встановленням меж земельної ділянки в натурі на місцевості, в результаті чого з`ясувалося, що по факту частина будинку яка їй належить, а також межа встановлена існуючим парканом знаходиться на земельній ділянці відповідача, крім того фактичні межі її земельної ділянки суттєво зменшили проїзд-прохід до частини будинку позивача позбавивши її можливості вільного доступу до майна. З метою впорядкування меж своєї частини земельної ділянки, на підставі дозволу Уманської міської ради у вигляді Рішення №5.33-52/7 від 28 серпня 2018 року, вона звернулася до землевпорядної організації ТОВ «Геодезично-кадастрове бюро оцінки та аукціонів» з метою встановлення з відновлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості. По результатам обміру ТОВ «Геодезичне кадастрове бюро оцінки та аукціонів» листом №194 від 15 травня 2020 року, повідомило її про неможливість встановлення меж в зв`язку з фактичною відсутністю земельної ділянки відповідної площі, а саме фактична площа для обслуговування частини її будинку становить 306 кв.м, заміст необхідної і закріпленої 343 кв.м. В послідуючому, в результаті з`ясування причин та наслідків, було встановлено наступні обставини справи: рішенням Уманського міського суду Черкаської області №2-1025-1997 від 08 грудня 1997 року, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , у відповідності до висновків судово-технічної експертизи, було встановлено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 , в результаті чого ОСОБА_4 , (власнику 11/25 частині будинку) передано у постійне користування земельну ділянку площею 280 кв.м, а ОСОБА_6 , (власнику 14/25 частини будинку) передано у постійне користування земельну ділянку площею 343 кв.м. На підставі вказаного рішення суду, ОСОБА_4 у встановленому законом порядку отримав Державний акт від 12.02.1998, зареєстрований в книзі записів ЧР23 №394, на право постійного користування земельною ділянкою в розмірі 0,0280 га., з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку» по АДРЕСА_1 . В подальшому на підставі технічної документації по підготовці приватизації земельної ділянки, за заявою ОСОБА_4 , рішенням №3.3-53/4 від 11 листопада 2005 року Уманської міської ради передала в приватну власність останньому земельну ділянку площею 309 кв.м., з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку» по АДРЕСА_1 , не зважаючи на те, що згідно рішення суду встановлено площу 280 кв.м., порушивши таким чином права іншого співвласника. На підставі згаданого рішення ОСОБА_4 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку від 27 жовтня 2006 року серії ЯБ №571176, площею 309 кв.м., з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку» по АДРЕСА_1 . В подальшому право власності на згадану земельну ділянку неодноразово відчужувалося і на даний час власником земельної ділянки площею 309 кв.м., з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку» по АДРЕСА_1 , кадастровий №0:05:001:0424 є відповідач ОСОБА_5 , яке вона набула на підставі Договору дарування №2-385 від 08.02.2012 посвідченого Уманською міською Державною нотаріальною конторою. Таким чином вищевикладені факти позбавили її права на користування, володіння, отримання у власність земельної ділянки площею встановленою рішенням Уманського міського суду №2-1025-1997 від 08 грудня 1997 року, порушують право на проїзд-прохід до її частини будинку, можливості вільного доступу до майна, що в свою чергу підлягає захисту та відновленню в судовому порядку. На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати недійсним та скасувати рішення Уманської міської ради №3.3-53/4 від 11 листопада 2005 року, про передачу в приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 309 кв.м., з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку» по АДРЕСА_1 ; скасувати право власності, існуючі речові права та обтяження відповідача ОСОБА_5 , на земельну ділянку площею 309 кв.м., з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку» по АДРЕСА_1 , кадастровий №0:05:001:0424 набуте нею на підставі Договору дарування №2-385 від 08.02.2012 року посвідченого Уманською міською Державною нотаріальною конторою.

22.07.2020 на адресу суду від представника відповідача Уманської міської ради надійшов відзив на позов в якому вказують, що вимоги ОСОБА_1 вважають незаконними, безпідставними та необгрунтованими. Уманська міська рада розглянувши заяву щодо передачі земельної ділянки у приватну власність на підставі представленої технічної документації щодо підтвердження права власності на земельну ділянку, вирішила передати в приватну власність земельну ділянку площею 309 кв. м. для обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1 . Вважають, що позивач не надала належних та допустимих доказів порушення її права Уманською міською радою, а також позивачем не вірно вибраний спосіб захисту, оскільки при скасуванні спірного рішення все одно залишається не скасованою підстава прийняття спірного рішення, а саме технічна документація. При залишенні чинною технічну документацію щодо підтвердження права власності на земельну ділянку, право позивача на користування земельною ділянкою не відновиться. Посилаючись на норм законодавства України, просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.

30.07.2020 на адресу суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_4 , в якому він вказує, що рішенням Уманського міського суду від 08.12.1997 за ним було виділено земельну ділянку площею 280 кв.м., та за ОСОБА_6 - 343 кв.м. У 2005 році на час розроблення акта на землю, він проживав в Київській області у місті Українка і фактично розробленням акту не займався. Отриманням акту на право власності на земельну ділянку займалися родичі, які не знали про рішення суду від 1997 року. В зв`язку з чим акт про право власності на земельну ділянку був виданий на підставі наявних документів домоволодіння, акту узгодження меж землекористування від 02.12.2003, де була зазначена площа у розмірі 309 кв.м., а не на підставі рішення суду, яким визначено площу у розмірі 280 кв.м. Таким чином, 24.10.2006 на його ім`я був виданий державний акт серії АБ № 571176 на право власності на земельну ділянку площею 309 кв.м., на підставі рішення Уманської міської ради від 11.11.2005 року № 3.3-53/4 та фактичні межі переміряні не були. Після нього, земельною ділянкою володіли ще три особи на підставі різних договорів. Наслідком задоволення позовних вимог ОСОБА_1 буде повернення всім сторонам (особам, які володіють або володіли земельною ділянкою та передавали її у власність третім особам на підставі різних договорів, в тому числі дарування та міни) у натурі все, що вони одержали на виконання відповідного правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодування вартості того, що одержано. А отже задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є безпідставними, та також такими, що поставлять в скрутне становище всіх сторін (осіб, які володіли земельною ділянкою та передавали її у власність третім особам на підставі різних договорів, в тому числі міни та дарування), оскільки повернення таким особам все, що вони одержали внаслідок укладення договорів щодо земельної ділянки площею 309 кв.м. є неможливим. Відомості до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки площею 309 кв.м можуть бути виправлені на підставі рішення Уманського міського суду від 08.12.1997, а межі земельних ділянок - переміряні та встановлені згідно рішення суду. На підставі викладеного вище просив в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

03.09.2020 на адресу суду від відповідача ОСОБА_4 надійшла заява про застосування строків позовної давності. У заяві відповідач зазначає, що позивач в позові посилається на те, що підставою набуття нею права власності на частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , є Свідоцтво про спадщину за законом №2-334 від 03.03.2015. Таким чином, позивач набула у власність частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 - 03.03.2015. Тобто, щонайменше з 03.03.2015 позивач могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про рішення Уманського міського суду від 08.12.1997 у справі №2-1025-1997, яким окрім поділу між ним та матір`ю позивача, яка померла, ОСОБА_6 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , йому було передано в користування 280 кв.м., а ОСОБА_6 343 кв.м. земельної ділянки під домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Отже, з 03.03.2015 позивач була обізнана про стан своїх майнових прав щодо успадкованого об`єкту нерухомого манна за розміру земельної ділянки. Разом з зим, позивач протягом більше як п`яти років жодних вимог або претензій щодо успадкованого об`єкту нерухомого майна та розміру земельної ділянки, на якій розташоване таке майнно, нікому не пред`являла. З наведених обставин він вважає, що саме з 03.03.2015 починається перебіг строку позовної давності за вимогами позивача та закінчується 03.03.2018. З позовом до суду позивач звернулася лише 26.05.2020, тобто після спливу встановленого ст.. 261 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали позов та просили його задоволити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача Уманської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, у заяві про застосування строків позовної давності просив розгляд справи проводити у його відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Чимирис О.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на не вірно обраний спосіб захисту позивачем. Вказав, що скасування рішення міської ради не скасовує технічну документацію. Вказав, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 та третім її власником. Позивачем не доведено перешкоджання їй у користуванні належною їй земельною ділянкою. Твердження позивача про накладання земельних ділянок не підтверджено.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні вказала, що працює землевпорядником ПП «Земельно-кадастрове бюро» та виїздила по заяві позивача по АДРЕСА_1 у 2020 році для проведення кадастрової зйомки. Було встановлено, що державний акт не відповідає фактичному користуванню земельною ділянкою, є накладка земельної ділянки ОСОБА_5 частково на споруди належні ОСОБА_1 . Вирішити спір між сторонами можливо лише скасувавши рішення міської ради про передачу у приватну власність земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_5 . Відповідно до часток власності було розроблено схему розміщення.

З`ясувавши позицію сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 12.08.2014.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.03.2015, що видане державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 14/25 часток у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та належить спадкодавцю на підставі вішення Уманського міського народного суду від 30.11.1988, б/н, зареєстрованого в Уманському виробничому відділку комунального підприємства «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» № 512, є її дочка ОСОБА_1 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 34431454 від 03.03.2015, за ОСОБА_1 зареєстровано 14/25 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-334 від 03.03.2015.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 27.01.1978, ОСОБА_9 продав ОСОБА_10 14/25 частин житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 та розташована на присадибній земельній ділянці, розміром 623 кв.м.

Відповідно до Договору дарування від 05.08.1992 ОСОБА_11 подарувала ОСОБА_4 11/25 частин житлового будинку, з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 та розташована на присадибній земельній ділянці, розміром 623 кв.м.

08.12.1997 рішенням Уманського міськрайонного суду виділено ОСОБА_4 в користування по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 280 кв.м., а ОСОБА_6 виділено в користування по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 343 кв.м..

12.02.1998 ОСОБА_4 видано Державний акт на право постійного користування землею, площею 0,028 га, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку.

02.12.2003 землекористувачі суміжних земельних ділянок ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 склали акт узгодження меж землекористування та погодили розміри земельної ділянки згідно креслень та склали план встановлених меж.

11.11.2005 рішенням Уманської міської ради № 3.3-53/4 «Про розгляд звернень підприємств, установ та громадян з питань землекористування, приватизації земельних ділянок» передано ОСОБА_4 в приватну власність земельну ділянку, площею 309 кв.м. для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 .

27.10.2006 ОСОБА_4 видано Державний акт на право на земельну ділянку площею 0,0309 га, що надана для обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору купівлі продажу частки житлового будинку від 04.04.2008, ОСОБА_4 продав ОСОБА_16 належні йому 11/25 частин житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 613 кв.м., з яких 309 кв.м. у приватній власності ОСОБА_4 .

Відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 08.02.2012 ОСОБА_17 подарувала ОСОБА_5 земельну ділянку розміром 0,0309 га (кадастровий номер 0:05:001:0424) надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1 .

28.08.2018 рішенням 52 сесії VII скликання Уманської міської ради № 5.33-52/7 «Про розгляд звернень з питань надання дозволів на розроблення документації із землеустрою», надано згоду на відновлення меж земельних ділянок ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд і будівель за адресою АДРЕСА_1 .

15.05.2020 ТОВ «Геодезично-кадастрове бюро оцінки та аукціонів» надіслало ОСОБА_1 листа, в якому вказано, що на виконання рішення 52 сесії VII скликання Уманської міської ради № 5.33-52/7 на відновлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , були проведені землевпорядні роботи за даною адресою. Встановлено, що відповідно до рішення Уманського міського суду від 08.12.1997 виділено в користування земельну ділянку під цифрою 2 площею 343 кв.м., але при фактичних обмірах дана земельна ділянка має площу 306 кв.м., тому встановити межі частини земельної ділянки, на якій знаходиться частина житлового будинку та надвірні споруди ОСОБА_1 , згідно рішення Уманського міського суду не є можливим.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У разі коли в результаті виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, у співвласників, які не здійснювали виділ в натурі частки, змінюється розмір часток у праві спільної власності, подається також письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на таке майно.

В ч. 1 ст. 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що також знайшло своє відображення і в ч. І ст. 88 ЗК України, відповідно до якої володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Щодо посилання представників відповідачів про обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав, суд констатує наступне.

Так, відповідно до статей 152,155 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельній ділянці здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших передбачених законом, способів, у тому числі, шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, у судовому порядку.

Землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, і в разі видання органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Так, судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтерсів фізичних і юридичних осіб (статті 55, 124 Конституції).

У такому разі, вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно зі статтею 16 ЦК України, якщо фактично пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло у результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.393 ЗК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника майна, визнається судом незаконним та скасовується.

Рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися у порядку цивільного або господарського судочинства.

Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатись можливістю вибору декількома способами захисту.

Наведене свідчить, що позивач ОСОБА_1 , пред`явивши вимогу про визнання недійсним та скасування рішення міської ради, діяла у відповідності до наданих їй прав щодо обрання, на її думку, найбільш ефективного способу їх захисту.

А тому, доводи представників відповідачів про те, що права позивача можуть бути захищені в інший спосіб ніж заявлений, не спростовують для суду обов`язку по розгляду справи у відповідності до пред`явлених позовних вимог та обраний позивачем спосіб.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 911/2701/17 (провадження № 12-258гс18) вказано, що частиною п`ятою статті 116 ЗК України унормовано, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону».

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України, передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Згідно ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Відповідно до частини 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 статті 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, в частині визнання недійсним та скасування рішення Уманської міської ради №3.3-53/4 від 11 листопада 2005 року, про передачу в приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 309 кв.м., з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку» по АДРЕСА_1 , оскільки при його прийнятті міською радою не було враховано рішення Уманського міського суду від 08.12.1997 року та як наслідок є підстави для скасування права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку, площею 309 кв.м., надану для будівництва і обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1 , оскільки відновлення порушеного права позивача іншим чином неможливе.

Щодо застосування строку позовної давності, на що посилався відповідач ОСОБА_4 , суд вважає за необхідне зазначити таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач має довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України. Натомість відповідач повинен довести, що інформацію про порушення права позивач міг отримати раніше.

Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право довідалася або могла довідатися власник відповідного майна.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що початком перебігу позовної давності є момент у часі, коли у 2018 році за заявою відповідача ОСОБА_5 було проведено виніс в натурі приватизованої земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 та позивач отримала дозвіл Уманської міської ради у вигляді Рішення №5.33-52/7 від 28 серпня 2018 року на відновлення меж її земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд і будівель за адресою АДРЕСА_1 і звернулася до землевпорядної організації ТОВ «Геодезично-кадастрове бюро оцінки та аукціонів». Тому суд вважає, що позивачем не порушено строків звернення до суду.

Належних та допустимих доказів на спростування вищенаведених доводів позивачки відповідачами суду надано не було, тому суд вважає, що загальний строк позовної давності позивачкою не пропущений.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 258-259, 263, 265, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Уманської міської ради Черкаської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати недійсним та скасувати рішення Уманської міської ради №3.3-53/4 від 11 листопада 2005 року, про передачу в приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 309 кв.м., з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку» по АДРЕСА_1 .

Скасувати право власності, існуючі речові права та обтяження відповідача ОСОБА_5 , на земельну ділянку площею 309 кв.м., з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку» по АДРЕСА_1 , кадастровий № 0:05:001:0424 набуте на підставі Договору Дарування № 2-385 від 08.02.2012 року посвідченого Уманською міською Державною нотаріальною конторою.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Леся Сергіївна Годік