Справа № 646/6737/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

судді - Єфіменко Н.В.,

за участю секретаря - Лущан В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє від себе особисто та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, треті особи - ОСОБА_3 , Служба у справах дітей по Київському району м. Харкова, про скасування рішення про зняття з реєстрації, -

встановив:

13 листопада 2020 р. ОСОБА_1 (далі: позивач), який діє від себе особисто та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернувся з позовом до Департаменту реєстрації Харківської міської ради (далі: відповідач), треті особи - ОСОБА_3 (далі: третя особа -1), Служба у справах дітей по Київському району м. Харкова (далі: третя особа -2), про скасування рішення про зняття з реєстрації.

В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилається на те, що його та малолітньої сина протиправно знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник Департаменту реєстрації Харківської міської ради проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що оспорюване рішення про зняття їх з реєстрації є законним та відповідає положенням чинного законодавства, оскільки новий власник квартири може зняти з реєстрації місця проживання колишнього власника квартири та членів його сім`ї у позасудовому порядку, звернувшись із відповідною заявою до центру надання адміністративних послуг. Правовою підставою для цього є положення ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» та абз. 9 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, згідно з якими зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, інших документів, які свідчать про припинення права користування житловим приміщенням.

Третя особа-1, яка є власником квартири АДРЕСА_2 , також заперечувала проти задоволення позовної вимоги посилаюсь на те, що позивача та його сина правомірно знято з реєстрації місця проживання.

До судового засідання, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, учасники процесу не з`явились, позивач подав заяву про розгляду справи за його відсутності, інші - причину неявки не повідомили.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд висновує:

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , видане 23 лютого 2012 р. Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, позивач є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Позивач та його син були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 , яка на праві власності належала ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку, інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

19.09.2016 р. ОСОБА_4 передав квартиру АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_5 , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири.

28.11.2017 р. ОСОБА_5 , як новий власник квартири АДРЕСА_2 , звернувся до Відділу реєстрації місця проживання в Основ`янському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради з заявою про знята з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2

28.11.2017 р. позивача та його сина знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчать довідка від 07.10.2020 Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області, лист Відділу реєстрації місця проживання в Основ`янському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської від 28.11.2017.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам,які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.ч. 4,5ст.9 Житлового кодексу України (далі ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений управі користування жилим приміщенням інакше як з підставі в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За загальним правилом, із припиненням права власності особи на житло припиняється і право користування цим майном такою особою (колишнім власником), а також право членів сім`ї колишнього власника користування цим житлом.

При цьому, новий власник майна набуває усіх прав на майно: права володіння, права користування, права розпоряджання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, за правилами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Порядок проведення реєстрації та зняття з реєстрації визначають також Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 26 вищевказаних Правил передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для перебування бездомної особи на обліку/для отримання бездомною особою соціальних послуг у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року № 21-1438а15 та від 01 березня 2016 року № 21-5446а15 (825/1335/13-а) та підтримана у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 820/6316/15, провадження № К/9901/7710/18, від 22 березня 2018 року у справі № 815/2309/17, провадження № К/9901/1010/18.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право власності або користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Заява нового власника квартири та свідоцтво про право власності не може бути документом, який свідчить про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, в розумінні статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 820/6316/15, провадження № К/9901/7710/18.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 755/14304/19 (провадження № 61-13059св20) зроблено висновок, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил, зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема, на підставі рішення суду. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання. Висновок про те, що чинне законодавство не забороняє новому власнику звернутися до відповідного органу реєстрації з заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи з наданням відповідних документів, які свідчать про припинення підстав на право користування такою особою житловим приміщенням чи відчуження житла, є необґрунтованим та спростовується наведеними нормами законодавства.

Саме із такого тлумачення положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» та пункту 26 Правил виходив Верховний Суд у постановах від 02 червня 2021 року у справі № 615/1011/19, від 15 липня 2021 року у справі № 757/36194/19, від 23 жовтня 2021 року у справі № 638/11233/20, провадження № 61-6737св21.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, у пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

У кожній конкретній справі указаної категорії суд має належно дослідити указані вище обставини, перевірити як доводи власника майна, якими обґрунтовано порушення його права власності, так і доводи осіб, до яких пред`явлені відповідні вимоги, оцінити співмірність вимог та заперечень.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правила № 207 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не розкривають, які ж саме документи є такими, що свідчать про втрату права особи на користування житловим приміщенням.

Водночас, документи, які надаються власниками із заявою, зокрема, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, договори купівлі-продажу, дарування тощо, свідчать тільки про перехід права власності від однієї особи до іншої, не містять положень про втрату права особи на користування спірним приміщенням, а отже не є доказом припинення підстав на користування ним.

Заява нового власника квартири, додані до неї, як докази втрати права особи на користування квартирою, документи, що свідчать про перехід права власності від однієї особи до іншої, визнання за новою особою права власності тощо, без прямої вказівки про втрату саме цієї особи права користування конкретним житловим приміщенням, не є документами, які свідчать про припинення підстав на право користування таким житлом в розумінні статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Отже, зняття позивача та його сина з реєстрації місця проживання є протиправним, оскільки заява нового власника квартири, договір купівлі-продажу квартири від 09.09.2016, інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не свідчать про припинення права користування житловим приміщенням в розумінні Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Так, при ухвалені 28.11.2017 відповідачем оспорюваного рішення, новим власником судове рішення, передбачене ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що на той час було єдиною законною підставою зняття з реєстрації, - не подавалось.

Втім, саме судове рішення, було єдиною законодавчо визначеною правовою підставою зняття позивача та його сина з реєстрації, а тому позов підлягає задоволенню.

Заперечення відповідача та третьої особи-1 вищевикладеного висновку не змінюють.

Згідно з п. п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 7, 8, 12, 13, 76, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , який діє від себе особисто та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей по Київському району м. Харкова, про скасування рішення про зняття з реєстрації, - задовольнити.

Скасувати рішення Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 28.11.2017 р. про зняття з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з Департаменту реєстрації Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення тексту рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ).

Відповідач: Департамент реєстрації Харківської міської ради (; м. Харків, Павлівський майдан, буд. 4).

Треті особи:

ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_5 ).

Служба у справах дітей по Київському району м. Харкова (м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55).

Повний текст судового рішення складений 29.05.2023.

Суддя -