Дата документу 06.09.2023Справа № 642/3064/18
Провадження № 2/554/5715/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.09.2023 року м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі: головуючого-судді Бугрія В.М., за участю секретаря судових засідань Янушкевіч К.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах Держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати ,-

встановив:

У проваджені Октябрського районного суду м.Полтави перебуває цивільна справа за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Позов мотивовано тим, що відповідач є власником нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. «А-3» загальною площею 1086,7 кв.м. по АДРЕСА_1 . зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2006 №5454.

Рішенням Харківської міської ради від 06.08.2014 № 1615/14 ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова площею, орієнтовно, 0,1500 га. за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування нежитлової будівлі літ.«А-3» (адміністративно-торгівельне призначення).

Цим же рішенням надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова (код класифікації видів цільового призначення - 03.15) площею, орієнтовно, 0,1500 га .за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-3» (адміністративно-торгівельне призначення).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.09.2017 №96163990 право власності на нежитлову будівлю літ. «А-3» загальною площею 1086,7 кв.м. по АДРЕСА_1 з 12.03.2015 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору про поділ майна подружжя від 12.03.2015 № 67.

Таким чином, ОСОБА_1 з 12.03.2015 по теперішній час використовує земельну ділянку площею 0,1579 га. по АДРЕСА_1 .

Прокурор на підставі ст.1212 ЦК України просить стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Харківської міської ради (61200, м. Харків, пл. Конституції, 7 , реєстраційний рахунок 2986, банк ГУ ДКСУ в Харківській області, УДК у Московському районі м. Харкова, МФО 851011 ) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 774398,93 грн.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2018 року позовну заяву передано на розгляд до Московського районного суду м. Харкова у зв`язку з непідсудністю позову Ленінському районному суду м. Харкова.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2018 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання.

Постановою Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 1 жовтня 2018 року без змін.

14.02.2019 року від відповідача надійшов відзив, в обґрунтування якого вказувала, що плату ОСОБА_1 вносила протягом всього часу володіння нерухомими майном земельного податку у встановленому Законом порядку та розмірі, участь в належному оформленні земельних відносин, наявність на території земельної ділянки наведених вище об?єктів інших користувачів тощо, та критично оцінити наданий до матеріалів справи акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 04.09.2017 року складений в однобічному порядку. З акту вбачається, що такий складений головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Бойченко Вадимом Івановичем за участі інженера-геодезиста ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат інженера - геодезиста від 26.04.2013 № 010780) та інженера-землевпорядника ОСОБА_4 .

До обстеження земельної ділянки ОСОБА_1 , як власниця нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , не запрошувалася та не залучалася, що ставить під сумнів його висновки. Не надходили на адресу ОСОБА_1 ні претензії, ні вимоги, ні виклики, що окремо свідчить про необґрунтованість позовних вимог. До того ж координати точок основи визначались супутниковим методом з прив?язкою до мережі перманентних супутникових геодезичних базових станцій ПрАТ «Систем Солюшнс» та EUREF Permanent GNSS Network в Харківській області із застосуванням GPS приймачів Hiper №272-0666, №272-0690, які використовуються згідно договору про оренду технічних засобів. Приймачі зареєстровані у Держгеокадастрі України, мають реєстраційні посвідчення від 09.03.2017 №886, №887 і мають свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки від 21.04.2017 №03/2163, №03/2164.

Натомість копії зазначених договорів про оренду технічних засобів, реєстраційних посвідчень від 09.03.2017 № 886, №887 приймачів, докази їх реєстрації у Держгеокадастрі України та наявність даних свідоцтв про повірку робочого засобу вимірювальної техніки від 21.04.2017 №03/2163, №03/2164 ні до акту, ні до позову, ні до матеріалів справи не надані.

Також згідно акту вершини меж земельної ділянки визначалися- тахеометричним методом. Кути та лінії вимірювались тахеометром Trimble M3 №140144. Тахеометр Trimble M3 має свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки від 24.04.2017 №03/2165.

До справи не надано доказів, що вся апаратура супутникових радіонавігаційних систем, що використовувалася для виконання топографо-геодезичних робіт, зареєстрована та обліковується у Держгеокадастрі України.

Крім того, що даний акт від 04.09.2017 року складений без участі відповідачки чи її представників, він містить суперечливі дані щодо того, яким саме об?єктом нерухомості користується відповідачка. З доданих до акту копій фотографій земельної ділянки вбачається відсутність будь-яких вивісок, реклами чи інших позначень, які б вказували про належність даної території саме ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, позовні вимоги не ґрунтуються на Законі та не підтверджені належними та допустимими доказами у цивільній справі, що свідчить про їх незаконність та необґрунтованість.

11.04.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про спонукання до укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка в подальшому була залишена без розгляду.

03.06.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого, вважає доводи відповідача необґрунтованими та безпідставними, вважаючи, що відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності украденого договору, збільшує вартість власного майна, а позивач (потерпілий) втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача.

03.06.2019 року від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Харківської міської ради (61200, м. Харків, пл. Конституції, 7 , реєстраційний рахунок 2986, банк ГУ ДКСУ в Харківській області, УДК у Московському районі м. Харкова, МФО 851011 ) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 735468,04 грн.

04.06.2019 року від позивача надійшло пояснення та обгрунтовані правові позиції з посиланням на позиції Верховного Суду .

05.07.2019 року надійшло заперечення на відповідь на відзив від відповідачки, що ґрунтується на тому, що згідно наданих до матеріалів справи доказів, спростовуються доводи позову та відповіді на відзив, укладення договору оренди землі ніколи не ініціювалося ні попереднім власником нерухомого майна, ні ОСОБА_1 , ні позивачем за даним позовом, оскільки весь цей час і попередній власник і ОСОБА_1 і орган місцевого самоврядування здійснювали дії по оформленню викупу земельної ділянки.

Попередній власник нежитлової будівлі літ. «А-3» по АДРЕСА_3 ) неухильно виконуючи закон, здійснював заходи по оформленню договору придбання у власність земельної ділянки площею 0,1495 га. (кадастровий номер :03:017:0006).

Зазначене встановлено і рішенням Харківської міської ради від 06.08.2014 р. №1615/14 яким, згідно «Порядку продажу земельних ділянок або прав на них на підставі цивільно-правових договорів у м. Харкові» встановлено обов?язок у піврічний термін оформити договір на авансовій платіж 3% за викуп земельної ділянки з подальшим оформленням в річний термін договору викупу.

Тобто, в даному випадку доказів ухилення від укладання договору оренди чи не сплати за землю, як підстава стягнення безпідставно збережених коштів чи збитків до матеріалів справи не надано, оскільки таких не існує, що вкотре свідчить про безпідставність позовних вимог до ОСОБА_1

05.07.2019 року від відповідачки надійшло клопотання про зупинення провадження по справі до набрання законної сили рішенням суду у адміністративній справі №520/3661/2020.

21.04.2020 року від позивача надійшло заперечення на прийняття зустрічної позовної заяви та просить залишити без розгляду.

Ухвалою суду від 04.06.2020 провадження по справі зупинене на підставі п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України.

До суду 01.02.2021 року надійшла заява керівника Харківської місцевої прокуратури №4 В. Купріянова про поновлення провадження по справі за вказаним позовом, оскільки постановлено судове рішення по іншій справі.

08.02.2021 року ухвалою Московського районного суду м. Харкова провадження по цивільній справі відновлено.

Ухвалою від 27.10.2021 зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Харківської міської ради про спонукання до укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки залишено без розгляду, закрито підготовче провадження та призначено до розгляду.

В судове засідання прокурор надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує.

У судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином і у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Будь - яких заяв та клопотань з процесуальних питань до суду не подавала.

Відповідно до ч. 2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.

Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. «А-3» загальною площею 1086,7 кв.м. по АДРЕСА_1 . зареєстрованого за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2006 №5454.

Рішенням Харківської міської ради від 06.08.2014 № 1615/14 ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова площею, орієнтовно, 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування нежитлової будівлі літ.«А-3» (адміністративно-торгівельне призначення) (Т1. а.с. 156-157).

Цим же рішенням надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова (код класифікації видів цільового призначення - 03.15) площею, орієнтовно, 0,1500 га. за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-3» (адміністративно-торгівельне призначення).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.09.2017 №96163990 право власності на нежитлову будівлю літ. «А-3» загальною площею 1086,7 кв.м. по АДРЕСА_1 з 12.03.2015 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору про поділ майна подружжя від 12.03.2015 № 67.

Таким чином, ОСОБА_1 з 12.03.2015 по теперішній час використовує земельну ділянку площею 0,1579 га. по АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Отже, підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власнику земельної ділянки відсутні, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16 (провадження № 14-77цс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

Згідно з положеннями частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Отже, безпідставне набуття ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме придбання відповідачем у власність будівлі, яка безпосередньо пов`язана із земельною ділянкою.

Правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв`язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень».

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

Отже, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Такі висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що на відповідача як власника будівлі покладено обов`язок належного оформлення права користування нею земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування вказаної будівлі. Однак цього обов`язку відповідач не виконав та не вчинив будь-яких дій, спрямованих на оформлення права власності або право користування вказаною земельною ділянкою.

Таким чином, з огляду на те, що речові права відповідача ОСОБА_1 , на земельну ділянку не реєструвались, остання не набула належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому вона використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом частини 2 статті 60 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР Про місцеве самоврядування в Україні підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

У пункті 10 прикінцевих та перехідних положень Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.

Із уведенням у дію 01.01.2002 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2 статті 83 ЗК України.

Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях ЗК України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у ЗК України.

Законом України від 05.02.2004 № 1457-IV Про розмежування земель державної та комунальної власності (втратив чинність 01.01.2013, підстава Закон № 5245-VI) було визначено правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин з метою створення умов для реалізації ними конституційних прав власності на землю, забезпечення національного суверенітету, розвитку матеріально-фінансової бази місцевого самоврядування.

У статті 5 цього Закону було наголошено, що суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Водночас при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави (стаття 7 Закону України Про розмежування земель державної та комунальної власності).

Із 01.01.2013 набув чинності Закон № 5245-VI, за змістом пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах а і б пункту 4 цього розділу.

Згідно з пунктом 5 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 5245-VI державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.

Як передбачено у пункті 6 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 5245-VI, у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

За змістом пункту 9 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 5245-VI державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.

Отже, беручи до уваги наведені положення Конституції України, ЗК України і пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 5245-VI, Рада є власником спірних земельних ділянок, оскільки ці ділянки розташовані в межах населеного пункту, а відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на них.

Оскільки відповідач не є власниками спірної земельної ділянки та, як вже було зазначено судом, не може бути постійним землекористувачем, а тому, не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. Таким чином єдиною формою здійснення оплати за користування спірною земельною ділянкою для відповідача є орендна плата.

Частиною 14.1.136 ст.14 Податкового кодексу України передбачено, що орендна плата за земельні ділянки комунальної власності це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

При цьому, відповідач належних дій, спрямованих на оформлення права власності або права на постійне землекористування вказаною ділянкою не вчинив.

Та з часу виникнення права власності на нерухоме майно у відповідача виник й обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку.

Протягом тривалого часу цього обов`язку відповідач не виконував, а отже без законних підстав зберіг у себе майно - кошти за оренду землі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року по справі № 3-1345гс16.

Розмір доходу відповідача було розраховано позивачем як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування.

Із розрахунку неотриманого доходу, долученого до матеріалів справи, вбачається, що даний розрахунок здійснено з урахуванням загальної площі земельної ділянки, що фактично зайнята відповідача. Вказаний розрахунок зроблений позивачем за період використання відповідачем земельної ділянки з 12.03.2015 у сумі 735468,04 грн.

Також слід зазначити, що перехід до особи права власності на нерухоме майно, надає останній право на оформлення відносин землекористування, реалізація якого виражається в укладенні сторонами договору та виникненні у такої особи обов`язку внесення орендної плати власнику земельної ділянки.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Предметом позову в цій справі є стягнення грошових коштів, належних до сплати за користування земельною ділянкою за звичайних умов (в разі оформлення договірних відносин відповідачем), втім не сплачених відповідачами, що пов`язується із втратою позивачем як потерпілою особою цього ж майна (грошових коштів).

Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт значного строку з моменту отримання рішення по наданню згоди на складання технічної документації і відсутності будь-яких активних дій з боку відповідача, направлених на оформлення орендних правовідносин, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під вказане вище визначення Європейського суду з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Суд зазначає, що відновлення порушених прав міської ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які остання мала би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач. У зв`язку з тим, що позивачем доведена, у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, обґрунтованість свого звернення до суду, за наявності порушення інтересів держави, необхідністю їх захисту, визначені підстави для звернення до суду, позивач є органом, уповноваженим Державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь Харківської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2416 грн.

Керуючись ст. ст. 13, 19, 56, 77-81, 141, 259, 263-265, 274, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 10, 14, 265 Податкового кодексу України, ст. ст. 12, 120, 124-126 Земельного кодексу України, ст. 2, 10, 16, 26, 33, 60 «Про місцеве самоврядування в Україні», суд -

ухвалив:

Позовні вимоги керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Харківської міської ради (61200, м. Харків, пл. Конституції, 7 , реєстраційний рахунок 2986, банк ГУ ДКСУ в Харківській області, УДК у Московському районі м. Харкова, МФО 851011 ) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 735468,04 грн.( сімсот тридцять п`ять тисяч чотириста шістдесят вісім гривень 04 копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) судовий збір на користь держави в особі Харківської міської ради (61200, м. Харків, пл. Конституції, 7 , реєстраційний рахунок 2986, банк ГУ ДКСУ в Харківській області, УДК у Московському районі м. Харкова, МФО 851011 ) у сумі 2416 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через відповідний суд, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua).

Учасники справи:

Позивач - Харківська місцева прокуратура № 4 в інтересах Держави, в особі Харківської міської ради: 61003, м. Харків, м-н Конституції, 7.

Відповідач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 .

Суддя В.М. Бугрій