Провадження №22ц/812/852/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 вересня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судових засідань: Стрілець К.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження за відсутності учасників справи цивільну справу №487/5186/20 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Рубана Сергія Юрійовича на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Кузьменка Вячеслава Володимировича у приміщенні цього суду 06 квітня 2023 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Первомайський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення від сплати аліментів на утримання дитини та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

у с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Рубан С.Ю., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів на утримання дитини та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 31 серпня 2013 року сторонами було укладено шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2015 року шлюб було розірвано та стягнуто з позивача на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 30 червня 2015 року і до повноліття дитини. 03 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено шлюб. Відповідачка змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 ». Крім того, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 листопада 2018 року ОСОБА_5 визнано усиновлювачем дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та, відповідно записано батьком дитини, прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_5 » змінено на « ІНФОРМАЦІЯ_5 », а по батькові з « ІНФОРМАЦІЯ_5 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». Також було змінено відомості про батька дитини: батьком було записано ОСОБА_5 . Вказане рішення набрало законної сили 25 листопада 2018 року. Таким чином, на думку позивача, після усиновлення між позивачем та дитиною припинились особисті майнові права та обов`язки, в тому числі і обов`язок по утриманню, який полягає у сплаті аліментів на утримання доньки. З припиненням обов`язку по утриманню дитини з позивача продовжували стягуватися аліменти, внаслідок чого станом на 01 серпня 2020 року він має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 78907 грн. 19 коп., частина якої утворилась після усиновлення дитини іншою особою.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд:

- припинити стягнення з нього на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 30 червня 2015 року і до повноліття дитини;

- звільнити його від сплати заборгованості по аліментах, яка утворилась з моменту здійснення усиновлення дитини;

- відкликати виконавчий лист №2/487/2133/15, виданий на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 30 червня 2015 року і до повноліття дитини, який знаходиться на виконанні в Первомайському міськрайонному відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

01 грудня 2020 року відповідачкою було подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд відмовити у задоволенні даного позову в повному обсязі, посилаючись на системний аналіз законодавства у галузі сімейного права, який дає можливість зробити висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

02 червня 2021 року від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій він просить припинити стягувати з 18 грудня 2018 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які стягуються на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2015 року у справі №487/4798/15-ц; визнати виконавчий лист №2/487/2123/15, виданий на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 30 червня 2015 року і до повноліття дитини, який знаходиться на виконанні в Первомайському міськрайонному відділі ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), таким, що не підлягає виконанню з 18 грудня 2018 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що рішення Заводського районного суду про стягнення аліментів із ОСОБА_1 передувало рішенню Заводського районного суду про усиновлення доньки позивача. Однак за такий значний проміжок часу, а саме з 2015 року по 2020 рік позивач ОСОБА_1 знехтував своїм обов`язком по сплаті аліментів та продовжує це робити, що вказує на той факт, що усиновлення доньки позивача ОСОБА_1 ніяк не впливає на його свідому поведінку.

Також суд прийшов до переконання, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують порушеного права позивача, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову в частині позовних вимог про припинення стягнення по сплаті аліментів відмовив.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд виходив з того, що вказаний виконавчий лист видано на підставі судового рішення, яке не скасовано, обставин, які свідчать про відсутність у боржника обов`язку його виконувати судом не встановлено, у боржника не припинилися зобов`язання зі сплати аліментів. Тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Рубан С.Ю. посилається на те, що рішення суду є незаконним та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, й просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи судове рішення про відмову у звільненні ОСОБА_10 від сплати аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , суд вважав, що аналіз положень частини першої статті 232 СК України дає підстави для висновків, що юридичний акт усиновлення змінює суб`єктний склад батьківських правовідносин - батьки усиновленої особи перестають бути суб`єктами батьківських прав та обов`язків, і водночас, між усиновлювачем та усиновленим встановлюються правові зв`язки, які існують між батьками та дітьми, а також, що суб`єктний склад може не змінюватися, а доповнюватися, оскільки батьківські права та обов`язки щодо дитини виконуватимуться і батьками, і усиновлювачами. Крім того, суд вказав, що із конструкції частини першої статті 232 СК України вбачається альтернативність підходу щодо збереження батьківських прав та обов`язків в залежності від особливостей усиновлення; в ситуації усиновлення однією особою (другим з подружжя) закон вказує на можливість збереження майнових обов`язків (права на аліменти), а загальною умовою реалізації права на аліменти є виявлення бажання другим з батьків за походженням на отримання аліментів. На думку представника позивача, судом допущене неправильне застосування норм матеріального права, а саме помилкове тлумачення закону, оскільки аналіз вищенаведених положень сімейного законодавства свідчить про те, що обов`язок утримувати дитину до її повноліття заснований на факті батьківства, натомість усиновлення змінює суб`єктний склад правовідносин матері, батька та дитини. Щодо тлумачення положень абзацу другого частини першої статті 232 СК України в контексті збереження прав та обов`язків з дитиною одним із батьків за походженням, то їх треба розуміти таким чином, що законодавець передбачив можливість дитині, яка усиновлена однією особою, зберегти правовий зв`язок із батьком або матір`ю за походженням, які не позбавлені батьківських прав та надали згоду на усиновлення. При цьому, таке збереження правового зв`язку можливо лише у спосіб, який виключає ситуацію, в якій у дитини, з юридичної точки зору, будуть одночасно наявні дві матері або два батька. Тобто у разі, якщо дитина усиновлена чоловіком, збереження прав та обов`язків між дитиною та її батьком за походженням (біологічним батьком) виключене, однак можливе збереження прав та обов`язків між матір`ю та дитиною. Відповідно, якщо усиновлювачем є жінка, збереження прав та обов`язків між дитиною та її матір`ю за походженням (біологічною матір`ю) виключається, але можуть бути збережені права та обов`язки між батьком та дитиною. Отже, сімейне законодавство України не передбачає обов`язку батька за походженням, чия дитина усиновлена іншим чоловіком, утримувати таку дитину до досягнення нею повноліття.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи (шляхом направлення судових повідомлень засобами поштового), які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, врахувавши також заяви представника позивача адвоката Рубана С.Ю. та відповідачки ОСОБА_2 про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, 31 серпня 2013 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2015 року (справа № 487/4898/15-ц) шлюб сторін було розірвано та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 30 червня 2015 року і до повноліття дитини (а.с. 10).

03 грудня 2016 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 ».

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2018 року та додатковим рішенням цього ж суду від 08 січня 2019 року (справа № 487/5240/18) визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 усиновлювачем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; Внесені зміни в актовий запис № 581 від 18 лютого 2014 року про народження ОСОБА_3 , зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, змінити прізвище дитини з ІНФОРМАЦІЯ_5 » на ІНФОРМАЦІЯ_5 », по-батькові - з « ІНФОРМАЦІЯ_5 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 », залишити без зміни дату, місце народження та ім`я дитини, у Книзі реєстрації народжень вирішено записати ОСОБА_5 батьком дитини ОСОБА_3 . Рішення набрало законної сили 25 листопада 2018 року (а.с. 40-44).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що у зв`язку із усиновленням його біологічної доньки ОСОБА_11 іншим чоловіком, його обов`язки з утримання дитини припинилися.

Колегія суддів погоджується з таким твердженням.

У частині другій статті 51 Конституції України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Аналогічний обов`язок закріплений у частині першій статті 180 СК України.

Відповідно до частини першої статті 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 225 СК України усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення.

За змістом частини другої статті 231 СК України якщо усиновлювач записується батьком дитини, відповідно змінюється по батькові дитини.

Згідно із частиною першою статті 232 СК України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. При усиновленні дитини однією особою ці права та обов`язки можуть бути збережені за бажанням матері, якщо усиновлювачем є чоловік, або за бажанням батька, якщо усиновлювачем є жінка.

З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням (частина третя статті 232 СК України).

Частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України визначено, що усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про припинення стягнення аліментів із ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої ОСОБА_11 , суд першої інстанції вважав, що аналіз положень частини першої статті 232 СК України дає підстави для наступних висновків:

- юридичний акт усиновлення змінює суб`єктний склад батьківських правовідносин - батьки усиновленої особи перестають бути суб`єктами батьківських прав та обов`язків, і водночас, між усинолювачем та усиновленим встановлюються правові зв`язки, які існують між батьками та дітьми;

- суб`єктний склад може не змінюватися, а доповнюватися, оскільки батьківські права та обов`язки щодо дитини виконуватимуться і батьками, і усиновлювачами.

Крім того, суд вказав, що із конструкції частини першої статті 232 СК України вбачається альтернативність підходу щодо збереження батьківських прав та обов`язків в залежності від особливостей усиновлення; в ситуації усиновлення однією особою (другим з подружжя) закон вказує на можливість збереження майнових обов`язків (права на аліменти), а загальною умовою реалізації права на аліменти є виявлення бажання другим з батьків за походженням на отримання аліментів.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, а саме помилкове тлумачення закону, оскільки аналіз вищенаведених положень сімейного законодавства свідчить про те, що обов`язок утримувати дитину до її повноліття заснований на факті батьківства, натомість усиновлення змінює суб`єктний склад правовідносин матері, батька та дитини.

Так, Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 522/5039/21 зробив такі висновки.

Щодо тлумачення положень абзацу другого частини першої статті 232 СК України в контексті збереження прав та обов`язків з дитиною одним із батьків за походженням, то їх треба розуміти таким чином, що законодавець передбачив можливість дитині, яка усиновлена однією особою, зберегти правовий зв`язок із батьком або матір`ю за походженням, які не позбавлені батьківських прав та надали згоду на усиновлення.

При цьому таке збереження правового зв`язку можливо лише у спосіб, який виключає ситуацію в якій у дитини, з юридичної точки зору, будуть одночасно наявні дві матері або два батька.

Тобто у разі, якщо дитина усиновлена чоловіком, збереження прав та обов`язків між дитиною та її батьком за походженням (біологічним батьком) виключене, однак можливе збереження прав та обов`язків між матір`ю та дитиною.

Відповідно, якщо усиновлювачем є жінка, збереження прав та обов`язків між дитиною та її матір`ю за походженням (біологічною матір`ю) виключається, але можуть бути збережені права та обов`язки між батьком та дитиною.

Сімейне законодавство України не передбачає обов`язку батька за походженням, чия дитина усиновлена іншим чоловіком, утримувати таку дитину до досягнення нею повноліття.

Так, у постанові від 23 червня 2022 року в справі № 175/1713/20, погоджуючись із висновками суду першої інстанцій про стягнення аліментів із усиновлювачів на утримання усиновленої дитини, Верховний Суд, констатував, що навіть позбавлення усиновлювачів батьківських прав не звільняє їх від обов`язку утримувати таку дитину.

У розглядуваній справі встановлено, що в 2018 році, на підставі рішення суду, ОСОБА_3 (після зміни прізвища та по-батькові ІНФОРМАЦІЯ_5 ) була усиновлена ОСОБА_5 , а отже з моменту здійснення усиновлення, саме у ОСОБА_5 в силу закону виник обов`язок утримувати дитину, натомість особисті та майнові права і обов`язки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 припинені, у тому числі в частині обов`язку утримувати дитину до її повноліття, та не можуть бути відновлені лише за бажанням матері дитини - ОСОБА_2 .

Відомості про визнання недійсним або скасування усиновлення ОСОБА_12 у матеріалах справи відсутні.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для продовження стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_12 на підставі рішення суду від 12 жовтня 2015 року.

Як встановлено у справі, яка переглядається, з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання доньки. Зазначене рішення набрало законної сили та перебуває на примусовому виконанні.

За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.

Вирішуючи спір у справі в частині позовних вимог про звільнення від сплати аліментів, колегія суддів дійшла висновку, що 25 листопада 2018 року настали певні обставини, тобто усиновлення дитини, біологічним батьком якої є позивач іншим чоловіком, і настання цієї обставини впливає на припинення ОСОБА_1 обов`язку зі сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання доньки за походженням.

За такого позовні вимоги щодо припинення сплати (звільнення від сплати) аліментів з ОСОБА_1 з дня набрання законної сили судового рішення про усиновлення дитини підлягають задоволенню.

Щодо вирішення позовних вимог про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині 1статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив не тільки звільнити його від сплати аліментів, але й визнати виконавчий лист щодо їх стягнення таким, що не підлягає виконанню.

Частиною 1 статті 431 ЦПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частинами 1, 2 статті 432 ЦПК України визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Стаття 432 ЦПК України розташована у Розділі VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)».

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що законодавцем визначено спеціальний порядок звернення сторони виконавчого провадження за визнанням виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, під час примусового виконання судових рішень. Звернення до суду з позовом про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню не відповідає наведеним нормам права, є виявом обрання неналежного способу (порядку) захисту порушених прав заявником ОСОБА_1 як боржником у виконавчому провадженні, яке на момент звернення до суду з позовом тривало.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав з метою звільнення від обов`язку сплачувати аліменти на утримання дитини за рішення суду у зв`язку із усиновленням цієї дитини, що підлягає вирішенню з урахуванням положень частини 4 статті 273 ЦПК України.

Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов`язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії забезпечення справедливого судочинства.

Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - певного роду документах.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Натомість, заяви, подані з метою розв`язання процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судового рішення, мають на меті захист прав сторін виконавчого провадження з виконання судових рішень та покладають на суд контроль за належним виконанням судових рішень. Здійснення такого захисту відбувається за правилами спеціального виду провадження в цивільному судочинстві, що є відмінним від позовного.

Зважаючи на наведене, належним правомірним порядком захисту порушених прав позивача як платника аліментів у зв`язку із усиновленням дитини, на утриманні якої вони стягуються, є саме позовні вимоги про звільнення від них.

За такого є підстави для відмови у позові про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Щодо розподілу судових витрат.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції скасовано та одна позовна вимога задоволена, в іншій - відмовлено, є підстави для розподілу судових витрат апеляційним судом.

Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок його сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» №3674-VI від 08 липня 2011 року (далі - Закон №3674-VI).

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина 1 статті 4 Закону №3674-VI).

Ставка за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону №3674-VI).

На день подання позовної заяви у вересні 2020 року ця ставка становила 840 грн. 80 коп.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (частина 3 статті 6 Закону №3674-VI).

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону №3674-VI за подання апеляційної скарги на рішення суду сплачується судовий збір за ставкою 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З огляду на те, що ОСОБА_1 заявив дві вимоги немайнового характеру (звільнення від сплати аліментів та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню) за подання такої позовної заяви він мав сплатити 1681 грн. 60 судового збору, тоді як сплатив лише 840 грн. 80 коп. (недоплата судового збору до суду першої інстанції становить 840 грн. 80 коп., яку слід стягнути з відповідачки в дохід держави з огляду на задоволення однієї позовної вимоги). За подання апеляційної скарги у цій справі позивач мав сплатити 2521 грн. 50 коп. судового збору, а ним було сплачено двома платежами 2545 грн. 20 коп. (переплата становить 24 грн. 20 коп.), тому з відповідачки на користь позивача за наслідками апеляційного перегляду слід стягнути 1260 грн. 50 коп. сплаченого ним судового збору.

Щодо надлишково сплаченої суми судового збору, то відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону №3674-VI у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Оскільки на день апеляційного розгляду відповідна заява від позивача не надходила відсутні підстави для вирішення питання повернення надлишково сплаченої суми.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рубана Сергія Юрійовича задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 квітня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Первомайський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення від сплати аліментів на утримання дитини задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 з 25 листопада 2018 року від стягнення на підставі заочного рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від22 жовтня 2015 року у справі № 487/4898/15-ц аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Первомайський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , 1260 грн. 50 коп. судового зору та в дохід держави 840 грн. 80 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 26 вересня 2023 року