КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/9375/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/11200/21

13 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

за участю секретарів

судового засідання -Карпенко В.Р., Смолко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Попель Дмитра Володимировича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ольшевської І.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про захист права власності шляхом витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання усунути перешкоди та виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про захист права власності шляхом витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання усунути перешкоди та виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 02 листопада 2016 року вона уклала з донькою ОСОБА_3 договір довічного утримання (догляду), за яким передала у власність своєї доньки ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , що належала їй на праві приватної власності.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року у справі № 752/3849/20 зазначений договір довічного утримання було розірвано. Справа розглядалася за її позовом, оскільки жодні з умов договору довічного утримання не виконувалися. Вказане рішення суду набрало законної сили 30 листопада 2020 року і вона зареєструвала (поновила) своє право власності на вказану квартиру, із скасуванням реєстрації прав на квартируза донькою, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зазначала, що до цих подій, ще у червні 2020 року донька ОСОБА_3 та її співмешканець ОСОБА_1 попросилися пожити у квартирі до її повернення із-за кордону. Вона, якмати, на це погодилася та розраховувала на налагодження відносин і виконання договору довічного утримання. Деякий час вони проживали всі разом, проте, згодом донька та її співмешканець почали зловживати спиртними напоями, систематично порушувати громадський порядок і вчиняти протиправні дії щодо неї. Співмешканець доньки ОСОБА_1 під час зловживання спиртними напоями став погрожувати їй фізичною розправою, чим унеможливив її нормальне проживання у власній квартирі, внаслідок чого вона змушена по цей час винаймати інше житло, що підтверджується довіреністю від 03 серпня 2020 року.

Так, 04 серпня 2020 року вона разом зі своєю подругою ОСОБА_4 прийшла до власної квартири, в якій натой момент знаходилися її донька ОСОБА_3 та співмешканець доньки ОСОБА_1 , які перебували в стані алкогольного сп`яніння і явно були незадоволені вказаним візитом, почали нецензурно висловлюватися на її адресу та зчинили сварку. Згодом ОСОБА_1 почав погрожувати їй фізичною розправою, накинувся на неї з кулаками та виштовхав з квартири, при цьому декілька разів вдарив її в спину та по ногах. Зазначена подія була зафіксована працівниками Голосіївського РУ ГУНП України в м. Києві, відносно доньки ОСОБА_3 було складено адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) та матеріали направлено до Голосіївського районного суду міста Києва.

Також, під час відвідування квартири 04 серпня 2020 року, вона помітила, що на полицях відсутні раритетні книжки. В бесіді з начальником охорони будинку ОСОБА_5 останній повідомив, що співмешканець доньки ОСОБА_1 постійно продає речі з квартири. Вказана подія також зафіксована в Голосіївському ГУНП в міста Києві та з даного приводу відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (крадіжка), де її визнано потерпілою, що підтверджується постановою про визнання потерпілим від 23 грудня 2020 року.

В подальшому, донька та її співмешканець зовсім перестали їй відчиняти двері квартири і вона не може потрапити в своє помешкання та користуватися своєю власністю.

Під час останнього відвідування квартири ОСОБА_1 повідомив, що 22 червня 2020 року між її донькою ОСОБА_3 та ним укладено договір найму житлового приміщення, тобто, квартири АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності,строком на три роки, та що він є орендарем квартири. При цьому, у неї згоди на укладення зазначеного договору оренди не запитували, ніхто їй не сплачував орендну плату, більш того, право оренди не зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що вбачається з доданої інформаційної довідки.

Вказувала, що з приводу порушення її прав, як власника квартири, вчинених донькою та її співмешканцем перешкод у користуванні власністю, а також через вчинення домашнього насильство, вона неодноразово зверталася до поліції, а саме: 06 січня 2021 року, 18 січня 2021 року, 22 січня 2021 року. Проте, кожного разу ОСОБА_1 показував поліцейським договір оренди, укладений між ним та її донькою, після чого працівники поліції приймали висновки про відсутність в діях ОСОБА_1 складу будь-якого кримінального правопорушення та радили їй звертатися до суду для вирішення ситуації в цивільному порядку. Наведені обставини підтверджуються повідомленнями з Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, тобто неодноразові звернення до поліції не дали результатів захисту її прав.

25 грудня 2020 року, перебуваючи у квартирі, де на той час знаходилися її донька ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , вона вручила останньому письмову вимогу про звільнення квартири. Натомість, ОСОБА_1 проігнорував її вимогу та повідомив, що не збирається залишати квартиру до закінчення терміну договору оренди житла.

Посилаючись на те, що договір найму квартири АДРЕСА_1 № 1 від 22 червня 2020 року, укладений між її донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , є нікчемним, вона, як власник житла, регулярно сплачує за власну квартиру комунальні платежі, але позбавлена можливості проживати в ній, користуватися та володіти нею, оскільки перешкоди у цьому їй вчиняє співмешканець доньки ОСОБА_1 , позивачка просила суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 на її користь; зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_7 усунути їй перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про захист права власності шляхом зобов`язання усунути перешкоди та виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908,00 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 908,00 грн судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Попель Дмитро Володимирович подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи зміст вимог апеляційної скарги тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене при неповно з`ясованих обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, судом неправильно надано оцінку доказам, якими позивач обгрунтовувала свої позовні вимоги, що призвело до ухвалення помилкового рішення у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції позивач не мала правової підстави для звернення до суду із даним позовом, оскільки на дату подачі позовної заяви до суду право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 не було зареєстровано відповідно до вимог законодавства України, яке відбулось лише 25 червня 2021 року.

Крім того, зважаючи не те, що право власності позивача на спірну квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно25 червня 2021 року на підставі рішення суду у справі №752/3849/20, яке набрало законної сили 08 червня 2021 року, вимога позивача до відповідача ОСОБА_1 від 25 грудня 2020 року, в якій зазначено про необхідність звільнення квартири АДРЕСА_1 протягом 24 годин, була безпідставною та не підлягала виконанню ОСОБА_1 .

При цьому, посилання позивача на, нібито, вчинення відносно неї домашнього насильства з боку відповідачів, а також, нібито, вчинення ОСОБА_1 крадіжки майна позивача є безпідставними та необгрунтованими.

Звернув увагу на те, що 22 червня 2020 року між відповідачами у справі було укладено договір найму житлового приміщення №1, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 отримав від відповідача ОСОБА_3 у строкове платне користування квартиру АДРЕСА_1 , з продовженням терміну дії основного договору на один рік, тобто до 22 червня 2024 року, на підставі додаткової угоди 15 серпня 2020 року. Підтвердженням належного виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань по оплаті орендної плати є власноручно написані відповідачем ОСОБА_3 відомості на договорі найму №1 від 22 червня 2020 року, про отримання грошових коштів від відповідача ОСОБА_1 . Грошові кошти за оренду житлового приміщення сплачувались відповідачем ОСОБА_1 до березня 2021 року. Зважаючи на те, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/3849/20 набрало законної сили лише 08 червня 2021 року, тому у відповідачем ОСОБА_1 були відсутні підстави для оплати коштів за оренду приміщення на користь позивача.

Як зазначено у статті 170 ЖК України при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку.

Просив врахувати, що узв`язку з отриманням повідомлення про анулювання судового розгляду справи №752/11200/21, призначеної на 27березня 2023 року на 12:00год,відповідач ОСОБА_1 не був присутній у суді під час розгляду справи по суті та в подальшому при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Літвінов Роман Олександровипросить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зазначає, що твердження апелянтапро те, що позивач на момент подачі позову не мала правової підстави для звернення до суду, адже не була на той час зареєстрована як власник спірної квартири не відповідає дійсності.

Як було зазначено в позовній заяві, позивач на момент звернення до суду з даним позовом, вже була власником квартири, право власності на яку було зареєстроване на підставі рішення від 29 жовтня 2020 року Голосіївського районного суду міста Києва у справі № 752/3849/20. Вказане рішення набрало законної сили 30 листопада 2020 року і підтвердження відповідної реєстрації права власності на квартиру на цій підставі позивач надавала разом із позовною заявою (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.12.2020).

Вже в подальшому, а саме 08 червня 2021 року, за результатами апеляційного перегляду справи № 752/3849/20, рішення першої інстанції було скасовано та прийнято нове рішення від 08 червня 2021 року, яким позов було задоволено в повному обсязі. На підставі вказаного рішення апеляційного суду від 08червня 2021 року позивачем було подано нову заявку реєстратору, відповідно до якої за позивачем було зареєстроване право власності на квартиру вже на новій підставі - рішення апеляційного суду від 08червня 2021 року у справі № 752/3849/20.

Отже, позивач безперервно була зареєстрованим власником квартири, як на момент подачі позову в даній справі (квітень 2021 року), так і на момент прийняття рішення судом першої інстанції, і на даний час також є законним власником квартири, який захищає свої права на користування цією квартирою в судовому порядку.

Разом із позовною заявою позивачем подавалися докази вчинення відповідачами протиправних дій відносно неї та її майна, а також здійснення відповідачами перешкоджання позивачу в її праві користування належною їй квартирою, що змушувало позивача неодноразово звертатися до правоохоронних органів. Відповідні факти також були підтверджені свідком ОСОБА_4 , яка була допитана судом першої інстанції.

Щодо посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що він має право проживання в квартирі на підставі договору найму, то судом першої інстанції надана належна правова оцінка цим обставинам, з якою позивач повністю погоджується.

Крім того, із аналізу змісту вказаного договору, його умовами (п.1.3) визначено строк дії договору - 3 роки, що обумовлює обов`язкове нотаріальне посвідчення такого договору (ст. 793 ЦК), і не дотримання такої вимоги вказує на нікчемність такого правочину (ст.220 ЦК).

Щодо доводів апеляційної скарги про начебто не повідомлення відповідача ОСОБА_1 про призначені в даній справі судове засідання на 27 березня 2023 року, зазначає, що безпосередньо в судовому засіданні 27 березня 2023 року судом з`ясовувалося питані належного повідомлення відповідачів про призначене засідання. Так, на початку судової засідання. Суд першої інстанції перевірив за трекінг-номером на офіційному сайті «Укрпошта» інформацію про вручення відповідачам повісток, та долучив до матеріалів справ відповідні роздруківки з сайту Укрпошти.

У визначений ухвалою апеляційного суду строк, відповідач ОСОБА_3 , не скористались процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 .

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представника відповідача ОСОБА_1 - адвокат Попель Дмитра Володимировича підтримав доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Літвінов Роман Олександрови просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання, призначене судом апеляційної інстанції, не з`явилась. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялась у встановленому законом порядку.

В останнє судове засідання, призначене судом апеляційної інстанції на 13 вересня 2023 року, відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 не з`явились. На адресу суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 - адвоката Попель Дмитра Володимировича про розгляд справи без участі апелянта та його представника, підтримавши викладені обставини та вимоги апеляційної скарги.

Відповідності до вимог статті 128, 130, 211, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим закінчення розгляду справи у її відсутності відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та його представника адвоката Попель Дмитра Володимировича.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 листопада 2016 року між ОСОБА_2 (позивач у справі) та її дочкою ОСОБА_3 (відповідач у справі) укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудик Я. А. за реєстровим № 3170, за умовами якого позивач передала у власність належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого відповідач ОСОБА_3 зобов`язалася забезпечувати позивача утриманням довічно, а у разі втрати здоров`я також довічним доглядом.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року у справі № 752/3849/20 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рудик Я.А., про розірвання договору довічного утримання.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 02 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудик Я.А. зареєстрований в реєстрі за № 3171.

Повернуто у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за нею права власності на вказану квартиру. Скасовано заборону відчуження, накладену на цю квартиру(а.с. 11-14).

На підставі заяви ОСОБА_2 від 04 грудня 2020 року про державну реєстрацію права власності державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гурченко Н.І. прийнято рішення № 55512274 від 04 грудня 2020 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за суб?єктом ОСОБА_2 , про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підстава виникнення права власності: рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року у справі № 752/3849/20, що набрало законної сили 30 листопада 2020року (а.с. 25).

З інформаційного ресурсу Єдиного державного реєстру судових рішень та учасниками справи не заперечується, що Київським апеляційним судом у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ за результатом розгляду апеляційної скарги адвоката Борта Павла Сергійовича в інтересах ОСОБА_3 прийнято постанову від 08 червня 2021 року, якою заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 02 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудик Яніною Анатоліївною зареєстрований в реєстрі за № 3171.

Повернуто у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 2 (двох) кімнат та має загальну площу 98,60 (дев`яносто вісім цілих та шістдесят сотих) кв. м., житлову площу 37,30 (тридцять сім цілих та тридцять сотих) кв. м. шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру.

Скасовано заборону відчуження, накладену на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про обтяження 17231829 від 02 листопада 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32176710 від 02 листопада 2016 року).

Скасовуючи судове рішення суду першої інстанції, Київський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справвиходив з того, що суд першої інстанції не пересвідчився, що відповідач належним чином повідомлена про дату, місце та час розгляду справи, розглянув справу та ухвалив рішення за відсутності відповідача, яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Постановою Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2021 року залишено без змін.

Із наданих учасниками справи та досліджених судом доказів встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , однак квартирою користуватися не може, оскільки в ній проживають відповідачі та чинять перешкоди позивачу в користуванні.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована та постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 105).

Відповідач ОСОБА_1 , який є співмешканцем ОСОБА_3 , з 13 липня 2001 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та проживає в квартирі АДРЕСА_1 на підставі укладеного з ОСОБА_3 у простій письмовій формі договору найму житлового приміщення від 23 червня 2020 року, строком дії до 20 червня 2023 року (а.с. 18-20, 21, 67).

Факт звернення позивача до правоохоронних органів підтверджується листами Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві (а.с. 22, 23)

Так, у відповіді на звернення позивача ОСОБА_2 стосовно імовірного вчинення відносно неї насильства з боку доньки ОСОБА_3 та її співмешканця ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 Голосіївське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві надало відповідь від 20.02.2021 за №4681/125/47/05-2021, у якій зазначило, що в ході перевірки здійснено неодноразові виходи до кв. АДРЕСА_1 , проте дверей квартири ніхто не відчиняє. На неодноразові дзвінки ОСОБА_1 не відповів. Прибути до Голосіївського управління поліції для надання пояснень, а також вирішення питання про складання адміністративних матеріалів за ст. 173-2 КУпАП ОСОБА_3 у телефонній бесіді категорично відмовилась. Наразі вжити дієвих заходів відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не виявилось можливим. З цією метою провадяться подальші заходи.

З листа Голосіївське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві надало відповідь від 22.02.2021 за №9335/125/47/05-2021 повідомлено позивача ОСОБА_2 про те, що в даному випадку вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, вирішення яких здійснюється в судовому порядку.

Постановою Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання потерпілим від 23 грудня 2020 року підтверджується, що ОСОБА_9 визнано потерпілою по кримінальному провадженню №0001470 від 22 грудня 2020 року, в якому досудовим розслідуванням встановлено, що в період часу з 21 липня 2020 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_3 співмешканець доньки заявниці ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом вільного доступу до квартири викрадає звідти цінні речі, які перебувають у власності ОСОБА_2 (а.с. 17).

Будучи допитаною в судовому засіданні, свідок ОСОБА_4 засвідчила, що знає позивача більше 15 років, також знає її доньку ОСОБА_3 , яка є відповідачем в даній справі. Все в цій сім`ї було добре, поки донька не познайомилась із ОСОБА_1 у 2019 році. У січні 2020 року позивачка подзвонила і сказала, що її вигнали із квартири. Влітку 2020 році позивачка подзвонила і попросила поїхати з нею до доньки, оскільки була запрошена у гості. Їхати сама позивачка боялась, бо боїться вчинення відносино неї фізичної розправи. Донька позивачки стала не схожа сама на себе, бо ОСОБА_1 її споював. Під час гостини ОСОБА_1 поставив питання продажу квартири, на що позивачка не погодилась, після чого тон розмови ОСОБА_1 відносно позивачки змінився на грубий. Коли були з позивачкою у квартирі в черговий раз, то ОСОБА_1 кричав на неї, говорив образливі слова, а потім взяв за плечі і почав виштовхувати її з квартири. Вона викликала поліцію. Десь приблизно в кінці серпня на початку вересня 2020 року вона їздили з позивачкою до квартири, щоб забрати її речі, довелось знову викликати поліцію.

Із доводів, наведених позивачем в обгрунтування позову, та долученої письмової вимоги вбачається, що 25 грудня 2020 року, перебуваючи у квартирі, де на той час знаходилися її донька ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_2 вручила останньому письмову вимогу про звільнення квартири. Натомість, ОСОБА_1 проігнорував її вимогу та повідомив, що не збирається залишати квартиру до закінчення терміну договору оренди житла (а.с. 24).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що заявлені в цій справі ОСОБА_2 позовні вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 для відновлення порушених прав шляхом витребування з чужого незаконного володіння майна - квартири АДРЕСА_1 , зобов`язання усунити перешкоди у володінні та користуванні квартирою шляхом виселення відповідають належному способу захисту.

Із встановлених судом першої інстанції під час судового розгляду справи обставин вбачається, що підтвердження законності проживання відповідачів у спірній квартирі не доведено перед судом доказами у розрізі положень статей 76-81 ЦПК України. Суд критично поставився до договору найму житлового приміщення №1 від 22 червня 2020 року з тих підставі, що він укладений відповідачами у період існування спору щодо розірвання договору довічного утримання від 02 листопада 2016 року, відсутністю доказів на виконання умов договору найму перед власником квартири, яким є позивач, а також ненадання відповідачем ОСОБА_3 іншого договору найму оренди квартири, про який вона зазначала у відзиві на позовні заяву.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно з статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

У справі, яка переглядається, позивач для відновлення порушеного права заявила вимогу як витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України), тобто віндикаційний позов, так і усунення перешкод у користуванні власністю ( стаття 391 ЦК України) - негаторний позов.

Суд першої інстанції також вважав, що до спірних правовідносин слід застосовувати одночасно як інститут витребування майна із чужого незаконного володіння, так і усунення перешкод.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору.

Проте, суд першої інстанції у порушення вимог статей 89, 263-264 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними, а відтак і неможливість одночасного пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння).

Отже, за відсутності правової підстави на виникнення в іншої особи титульного володіння на нерухоме майноналежним способом правового захисту є усунення перешкод у користуванні майном законним володільцем, а не витребування такого нерухомого майна від володіючого не власника.

Фактичні обставини у справі, яка переглядається, свідчать про те, що судовим рішення у справі № 752/3849/20 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рудик Я.А., про розірвання договору довічного утримання.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 02 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудик Яніною Анатоліївною зареєстрований в реєстрі за № 3171.

Повернуто у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 2 (двох) кімнат та має загальну площу 98,60 (дев`яносто вісім цілих та шістдесят сотих) кв. м., житлову площу 37,30 (тридцять сім цілих та тридцять сотих) кв. м. шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру.

Судове рішення у справі № 752/3849/20 набрало законної сили та стало підставою для внесення відповідно запису до Державного реєстру прав.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 04 грудня 2020 року про державну реєстрацію права власності державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гурченко Н.І. прийнято рішення № 55512274 від 04 грудня 2020 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за суб?єктом ОСОБА_2 , про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підстава виникнення права власності: рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року у справі № 752/3849/20, що набрало законної сили 30 листопада 2020 року, з підтвердженням суб`єктивного права власності на об?єкт нерухомого майна відповідно до постанови Київського апеляційного від 08 червня 2021 року, про що внесені дані до Державного реєстру прав на нерухоме майно (а.с. 25, 136).

З огляду на належність позивачу ОСОБА_2 суб`єктивного цивільного права щодо володіння нерухомим майном (квартирою АДРЕСА_1 ), факт порушення особистих прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку в обраний нею спосіб - про витребування нерухомого майна (квартири АДРЕСА_1 ) з чужого незаконного володіння, не встановлено, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2 в цій частині вимог.

Отже, положення статті 387 ЦК України не підлягають застосуванню до вимог власника житлового приміщення про виселення наймача з квартири.

До указаних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 391 ЦК України. Отже, суду першої інстанції належало вирішити питання про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з положень статті 391 ЦК України.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині вирішення вимог позивача про зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 усунути їй перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_3 , яка є донькою позивача у справі ОСОБА_2 , зареєстрована та постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 105).

Відповідач ОСОБА_1 , який є співмешканцем ОСОБА_3 , з 13 липня 2001 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та проживає в квартирі АДРЕСА_1 на підставі укладеного з ОСОБА_3 (на той час власником квартири) у простій письмовій формі договору найму житлового приміщення від 23 червня 2020 року, строком дії до 20 червня 2023 року (а.с. 18-20, 21, 67).

Із доводів в обгрунтування позовних вимог вбачається, що відповідач ОСОБА_1 вселився в квартиру у червні 2020 року також і за усною домовленістю з позивачем ОСОБА_2 .

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).

Частиною першою статті 821, частиною першою статті 822 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. У разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Відповідно до частини другої статті 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає.

Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці - частина третя статті 825 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 168 Житлового кодексу України договір найму житлового приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо житлове приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

За приписами статті 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла.

Відповідно до статті 169 ЖК України у разі припинення договору найму житлового приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити житлове приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Як передбачено положеннями статті 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Фактичні обставини у справі, яка переглядається, вказують на те, що позивач визнав факт домовленості про вселення та проживання відповідача ОСОБА_1 у спірній квартирі. Відповідач ОСОБА_1 не перебуває у сімейних відносинах з позивачем та між ними склалися договірні відносини з приводу найму житла. Після зміни власника квартири АДРЕСА_1 до позивача перейшли всі права та обов`язки наймодавця за договором на здачу житлової площі у винайм відповідачу ОСОБА_1 .

Оскільки між сторонами існували договірні відносини, то позивач у разі необхідності використання житла для власного проживання та членів її сім`ї, зобов`язана була порушити питання про розірвання цього договору найму житла в досудовому порядку, письмово попередивши відповідача про це за три місяці, що узгоджується з приписами статті 825 ЦК України та статті 168 ЖК України.

У разі дотримання цього порядку та строків наймач зобов`язаний звільнити житлове приміщення, а у разі його відмови в цьому - підлягає виселенню в судовому порядку, що відповідає приписам статті 169 ЖК України.

Отже, головною умовою для звернення наймодавця до суду з позовом про виселення (без вимоги про розірвання договору) є попередження наймача про наступне розірвання договору за три місяці, що дає йому можливість звільнити житлове приміщення добровільно в позасудовому порядку. Чинний закон безпосередньо передбачає обов`язковий досудовий порядок врегулювання спірного питання між сторонами договору найму житла.

За встановленими судом обставин справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 необхідна позивачу ОСОБА_2 для власного проживання та вона заздалегідь попередила відповідача ОСОБА_1 про звільнення квартири, про що вказує письмова вимога від 25 грудня 2020 року (а.с. 24).

Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що вимога позивача до нього від 25 грудня 2020 року була безпідставною та не підлягала виконанню ним, оскільки право власності позивача на спірну квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав лише 25 червня 2021 року спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи, з яких вбачається, що на підставі заяви позивача ОСОБА_2 про державну реєстрацію права власності державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гурченко Н.І. прийнято рішення № 55512274 від 04 грудня 2020 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за суб?єктом ОСОБА_2 , про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підстава виникнення права власності: рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року у справі № 752/3849/20, що набрало законної сили 30 листопада 2020 року, з підтвердженням суб`єктивного права власності на об?єкт нерухомого майна відповідно до постанови Київського апеляційного від 08 червня 2021 року, про що внесені дані до Державного реєстру прав на нерухоме майно 25 червня 2021 року (а.с. 25, 136).

Отже, належність позивачу ОСОБА_2 суб`єктивного цивільного права щодо володіння нерухомим майном (квартирою АДРЕСА_1 ) як на момент пред`явлення письмової вимоги до відповідача ОСОБА_1 від 25 грудня 2020 року про виселення з квартири, так і на момент вирішення судом спору підтверджуються належними та допустими доказами.

Твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що він має право проживати у спірній квартирі до 22 червня 2024 року на підставі укладеної з попереднім власником квартири ОСОБА_3 додаткової угоди № 2 до договору найму житлового приміщення є безпідставним, оскільки позивач ОСОБА_2 , як володіючий власник квартири АДРЕСА_1 , у порядку, передбаченому статті 825 ЦК України та статті 168 ЖК України, скористалась своїм правом на припинення договірних відносин найму квартири із відповідачем ОСОБА_1 , а тому зайняття останнім указаного житла є порушенням права ОСОБА_2 на користування своїм майном.

При цьому, відповідачу ОСОБА_1 достовірно було відомо про те, що позивач ОСОБА_2 бажає розірвати з ним договірні відносини з приводу найму житла та проживати у власному житлі, однак відповідач за понад два роки від моменту вимоги власника, в добровільному порядку займане житло не звільнив, хоча цього часу було достатньо для пошуку нового житла для себе.

Отже, установивши, що позивач має необхідність у використанні належного їй житла для власного проживання, іншого житла на праві власності не має, завчасно попередила користувача ОСОБА_1 про припинення договірних відносин найму квартири та звільнення житла, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносини і правовою нормою, яка підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про задоволення у повному обсязі позовних вимог ОСОБА_2 без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про захист права власності шляхом витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання усунути перешкоди та виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення, які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови підлягають частковому задоволенню.

Отже, в межах заявлених позивачем вимог підлягає задоволенню позовна вимога в частині зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, а тому понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати, що складються з судового збору за подання позовної заяви у пропорційному розмірі до задоволених вимог, що складає розмір 908,00 грн, слід покласти на відповідача ОСОБА_1 .

Понесені відповідачем ОСОБА_1 та документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання апеляційної скарги, у пропорційному розмірі до задоволених вимог скарги, що складає розмір 1 362,00 грн (908,00 грн х 150%), слід покласти на позивача ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Попель Дмитра Володимировича задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про захист права власності шляхом витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання усунути перешкоди та виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 908,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2023року.

Головуючий Судді: