Справа № 700/160/23
Провадження № 2/700/74/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року Лисянський районний суд Черкаської області

у складі: головуючого судді Бесараб Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Бондарчук Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Лісовенка Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Лисянка цивільну справу №700/160/23 провадження №2/700/74/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним та відсутності факту розписки ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що між ним та відповідачем 27 лютого 2021 року було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач позичив у нього 30 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01 грудня 2021 року. Укладання договору позики підтверджується нотаріально посвідченою заявою за підписом ОСОБА_2 від 27 лютого 2021 року. Вказані зобов`язання відповідач не виконав, у встановлений договором строк гроші не повернув, подальші вимоги щодо повернення боргу ігнорує. За таких обставин змушений подати до суду позов та просить суд стягнути з відповідача на його користь 30 000 доларів США, що на час звернення до суду становить 1 096 800,00 грн. та стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір за розгляд справи 1% від суми позову.

17.02.2023 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено в порядку загального позовного провадження.

08.03.2023 року від представника відповідача адвоката Слободянюка Андрія Ігоровича, якого за ухвалою суду від 07.03.2023 року було залучено у справу, надійшов відзив на позовну заяву про стягнення боргу, в обґрунтування якого він зазначив, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тоді як зі змісту позовної заяви встановлено, що предметом спору є стягнення грошових коштів у сумі 30 000 доларів США, тобто вказана сума є такою, що перевищує у десять разів, встановлений законом розмір. Отже, договір позики підлягав обов`язковому укладенню в письмовій формі. Жодних доказів існування окремого письмового договору позивачем не надано. На підтвердження факту надання відповідачу коштів у сумі 30 000 доларів США позивач посилається на заяву від 27.02.2021 року, посвідчену державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області Шалденко Л.В. Однак, відповідно до ЦК, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Проте, позивачем не вказано про наявність в нього розписки та не долученого такого документа до позовної заяви. Тобто, відсутність розписки не підтверджує, що між сторонами виникли боргові правовідносини та отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача. Також, позивачем до суду не подано жодного обґрунтованого розрахунку, що заявлена до стягнення у перерахунку до національної валюти, не встановлено, за яким саме курсом визначався розрахунок у сумі 1 096 800,00 грн., якими ресурсами користувався позивач при здійсненні обрахунку курсу іноземної валюти по відношенню до гривні. Тобто відсутні будь-які докази на підтвердження існування заборгованості у заявленому розмірі. Крім того, позивач зазначив, що досудове врегулювання спору здійснювалося шляхом направлення відповідачу вимоги, копія, якої додається. Однак, в додатках такої вимоги не міститься і вказаного документу не долучено. Зокрема, позивачем заявлено також вимогу про стягнення із відповідача в дохід держави судового збору за розгляд справи в сумі 1% від суми позову, проте позивачем не наведено жодного обґрунтування та підстав для задоволення такої вимоги. Враховуючи вищевикладене, слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Крім того, 08.03.2023 року представник відповідача адвокат Слободянюк Андрій Ігорович подав до суду зустрічну позовну заяву, у якій зазначив, що між позивачем і відповідачем не існувало укладеного договору позики, строк оплати по якому настав. Зі змісту первісного позову встановлено, що предметом спору є стягнення грошових коштів в сумі 30 000 доларів США, яка перевищує у десять разів, встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Із цього випливає, що договір позики підлягав обов`язковому укладенню в письмовій формі, а факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у цій категорії справ. Позивач, зловживаючи правом щодо звернення до суду з позовом про стягнення боргу, вводить суд в оману, посилаючись на документ, який має іншу природу та іншу суть не таку, як викладено в позовній заяві і позивачу зазначені обставини достеменно відомі. Недотримання усіх необхідних істотних умов та форми укладення договору, необхідних для кваліфікації визнання укладеним договору позики свідчить про відсутність між сторонами даного договору. Таким чином, договір позики в розумінні положень ЦК між відповідачем та позивачем не існує, оскільки не укладався. Також, між сторонами не було розписки, яка за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка є належним та допустимим доказом як отримання грошей в позику, так і укладання договору позики. Тобто, розписка не може бути замінена іншим документом та має слугувати підставою для визнання факту існування договору позики і наявності боргу. Проте, позивачем не вказано про наявність в нього розписки і такого документу не долучено до позовної заяви, що свідчить про відсутність між сторонами боргових правовідносин, а саме факту отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача. Натомість, наявний документ, на який посилається позивач не містить відомостей про його назву, дати отримання коштів, не містить реквізитів особи, яка вчиняла певні дії, дати отримання коштів, порядку виконання зобов`язань. Враховуючи вищевикладене, просить суд зустрічний позов задовольнити повністю, визнати неукладеним договір позики між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , визнати факт відсутності розписки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнути з позивача на користь відповідача, понесені судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 28.03.2023 року звернувся до суду із заявою про зменшення позовних вимог, в якій зазначив, що відповідач у рахунок боргу передав йому сільськогосподарську продукцію на суму 6 000 доларів США, тому просить суд стягнути з відповідача на його користь 24 000 доларів США.

12.04.2023 року ОСОБА_1 подав до суду заперечення на відзив та зустрічний позов. Свої вимоги мотивував тим, що вимоги відповідача є надуманими, не відповідають нормам чинного законодавства, тому не можуть братися до уваги судом та не підлягають задоволенню, оскільки останній, намагаючись уникнути відповідальності за договором позики, продовжує вчиняти шахрайські дії. Із поданої заяви чітко вбачається, що відповідач позичив у нього 30 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01 грудня 2021 року. Згідно з нормами ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи вважає, що суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа. Посилаючись на судову практику, зауважив, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. А тому просить суд первісний позов задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Позивач у судовому засіданні підтримав свої вимоги, просить їх задовольнити у повному обсязі, з підстав, що зазначені у позовній заяві. Під час розрахунку суми заборгованості в еквіваленті до національної валюти він керувався офіційним курсом Національного Банку України 36,56 грн. за 1 долар США. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представника відповідача адвокат Лісовенко Д.І., який змінив у процесі адвоката Слободянюка А.І., у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що ніякого договору позики між сторонами укладено не було, а заява, на яку посилається позивач не є документом, який би підтверджував укладення договору позики, а отже не має правових наслідків. Боргової розписки між ними не було укладено, що є в свою чергу підставою для визнання такого правочину недійсним. А тому просить у позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити з підстав, що викладені у відзиві. Водночас, наполягав на задоволенні зустрічного позову.

Вислухавши думку сторін, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши думку сторін прийшов до висновку про задоволення первісного позову із наступних пiдстав.

Статтями 1,2 ЦПК України, передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст.15,16 ЦК України, ст.4 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 27 лютого 2021 року ОСОБА_2 отримано в борг від ОСОБА_1 кошти в сумі 30 000 доларів США (тридцять тисяч доларів США), без сплати відсотків, в термін до 01.12.2021 року, що підтверджується заявою ОСОБА_2 від 27.02.2021 року, серії НМС 026672, посвідченою державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області Шалденко Л.В., зареєстрованою в реєстрі за № 30.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно положень ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В силу передбаченого ст.545 ЦК України загального правила, на позикодавця, як кредитора, покладається обов`язок підтвердити прийняття виконання. Позикодавець повинен видати позичальникові розписку про отримання виконання або повернути отриманий при укладенні договору борговий документ (розписку позичальника).

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Частиною 2 ст.615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Наявність оригіналу заяви у позивача (позикодавця) ОСОБА_1 згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником ОСОБА_2 не виконано належно і в повному обсязі.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України, обов`язковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис боржника (позичальника).

Під час судового розгляду представник відповідача не заперечував факту підписання ОСОБА_3 заяви про отримання від ОСОБА_1 30000 доларів США в борг. Отже, факт укладення договору і отримання позичальником ОСОБА_2 коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом заявою від 27.02.2021, посвідченою державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області Шалденко Л.В., зареєстрованою в реєстрі за № 30.

Суд, надавши оцінку всім наявним доказам сторонами у справі, враховуючи зміст оригіналу заяви відповідачапро отримання коштів, приходить до висновку про наявність грошового зобов`язання ОСОБА_2 щодо повернення ОСОБА_1 30 000 доларів США за договором позики, оскільки нотаріально посвідчена заява, містить необхідні відомості щодо умов отримання позичальником в борг відповідної суми грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів, що визначає належну форму письмового договору позики.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, що є обов`язковою до застосування згідно вимог ст.360-7 ЦПК України.

Відтак, суд визначає, що наявне грошове зобов`язання відповідача перед позивачем за договором позики на час розгляду справи є невиконаним та простроченим позичальником ОСОБА_2 , що визначає обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо належності до повернення йому відповідачем за первісним позовом, заявленої суми боргу, а тому даний позов підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що позивач за первісною позовною заявою ОСОБА_1 28.03.2023 року звернувся до суду із заявою про зменшення позовних вимог, в якій зазначив, що відповідач ОСОБА_2 у рахунок боргу передав йому сільськогосподарську продукцію на суму 6 000 доларів США, тому зменшив суму боргу з 30 000 доларів США до 24 000 доларів США, що становить в перерахунку на гривню на момент подачі позову до суду відповідно до офіційного курсу НБУ (за 1 долар США = 36,56 грн.) 877440 грн.

Що стосується відзиву та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним та відсутності факту розписки, то суд приходить до наступного.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки (постанова ВС від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц).

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.

При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення (постанова ВС від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20).

В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика» чи «розписка», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17 провадження № 61-12383св19 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Отже, вимога представника позивача за зустрічною позовною заявою - адвоката Лісовенка Д.І. щодо визнання договору позики неукладеним та відсутності факту розписки не знайшла свого підтвердження.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором, тобто вказаний ним у заяві).

Неможливість виконання грошового зобов`язання, не звільняє від відповідальності.

Відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача.

Як убачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Зважаючи на вищевикладене, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним та відсутності факту розписки слід відмовити.

Щодо судових витрат, то необхідно зазначити, що позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 , а тому він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Таким чином відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягає до стягнення судовий збірна користь держави в розмірі 8774 грн. (вісім тисяч сімсот сімдесят чотири гривні).

Враховуючи викладене, керуючись ст.5, 8, 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 360-7 ЦПК України, ст. 252, 253, 256-268, 526, 530, 545, 546, 553, 554, 625, 631, 634, 1046-1050 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) борг у сумі 24000 (двадцять чотири тисячі) доларів США, що становить в перерахунку на гривню на момент подачі позову до суду відповідно до офіційного курсу НБУ (за 1 долар США = 36,56 грн.) 877440 грн. (вісімсот сімдесят сім тисяч чотириста сорок гривень).

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 8774 грн. (вісім тисяч сімсот сімдесят чотири гривні).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним та відсутності факту розписки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.09.2023 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя Н. В. Бесараб