ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 вересня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/4276/23

Головуючий у першій інстанції Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1147/23

Чернігівський апеляційний суд ускладі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

орган опіки та піклування: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів,

час проголошення рішення - 13 год. 56 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 06 липня 2023 року.

У С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 2015 року ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина, взагалі не спілкується із ним, участі у дитини вихованні та додаткових витратах не неї не бере, сплачує аліменти у розмірі 850 грн щомісяця, не цікавиться станом його здоров`я, фізичним, моральним та духовним розвитком.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду першої інстанції необґрунтованим та таким, що прийняте внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що з 2015 року відповідач не спілкується з сином, участі у його вихованні та додаткових витратах не бере, сплачує лише аліменти, приймаючи мінімальну участь у матеріальному забезпеченні сина, який перебуває фактично на повному утриманні позивачки.

Вважає, що суду надано беззаперечні докази ухилення батька від участі у вихованні сина, яким суд першої інстанції не надав належної оцінки. Перебування дитини з лютого 2022 року за кордоном не створює відповідачу об`єктивну неможливість спілкуватися із сином, оскільки заборона перетину кордону громадянам чоловічої статі у віці від 18 до 60 років не є абсолютною і право перетину кордону під час запровадження правового режиму воєнного стану та загальної мобілізації мають громадяни, які не підлягають призову на військову службу згідно із ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Відповідачем не надано доказів наявності об`єктивно існуючих перешкод перетину кордону для фізичної зустрічі із сином.

Наголошує на тому, що районним судом безпідставно визнано необґрунтованим висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав з посиланням на те, що з лютого 2022 року дитина перебуває за кордоном і відповідач не має об`єктивної можливості спілкуватися із сином, оскільки за цей період відповідач не цікавився життям сина.

Звертає увагу на те, що на засіданні комісії органу опіки та піклування ОСОБА_2 обмежився лише запереченнями щодо позбавлення батьківських прав, а до суду першої інстанції не надав доказів, які б свідчили про прояв інтересу відповідача до дитини та/або можливість зміни його відношення до дитини та ставлення до виховання.

У наданому відзиву представник ОСОБА_2 адвокат Кравченко В.В., вважаючи рішення законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що на території України введено військовий стан та тривають заходи з мобілізації, чоловіки призовного віку обмежені у праві виїзду за кордон, у зв`язку з чим у відповідача існують об`єктивні перешкоди бачитись із сином. Позивачка ОСОБА_1 не дає можливості спілкуватися з дитиною навіть засобами телефонного зв`язку, здійснюючи таким чином перешкоди у спілкуванні батька і сина.

Указує на те, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав заявленого позову, які б беззаперечно свідчили про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Оскільки позивачка перебуває із сином за межами території України, то позиція матері впливає на сприйняття певних обставин самою дитиною.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішеннясуду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина та відповідно необхідності застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).

Сторони з 23 липня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 листопада 2013 року розірвано (а.с. 61).

Відповідно до довідки ПП «ПЗО «МудрАнгелики» від 20 червня 2022 року № 20/01 з 01 вересня 2019 року по 20 червня 2022 року ОСОБА_4 навчається у 8-А класі. Вихованням дитини займається ОСОБА_1 , яка сплачує за навчання та харчування, приводить і забирає зі школи, відвідує батьківські збори. Батько жодного разу школу не відвідував (а.с. 5).

Іншою довідкою Чернігівської обласної організації національної спілки художників України від 10 серпня 2022 року № 23 підтверджується, що з 01 вересня 2017 року по 20 лютого 2022 року ОСОБА_4 відвідував заняття з образотворчого мистецтва в студії ОСОБА_5 , члена Чернігівської обласної національної спілки художників України. За весь час дитину на заняття приводила ОСОБА_1 , батько жодного разу не приходив на заняття разом з сином, не цікавився його успіхами. Заняття проводилися на платній основі, які ОСОБА_1 оплачувала вчасно та особисто, від батька платежі не надходили (а.с. ).

За інформацією приватної школи іноземних мов BrightEnglish від 05 серпня 2022 року, ОСОБА_4 влітку 2020 та 2021 років відвідував літній табір у школі. За весь час дитину в табір привозила та забирала ОСОБА_1 , батько жодного разу не з`являвся з сином, не цікавився його успіхами. Вартість англомовного літнього табору кожного року оплачувала ОСОБА_1 особисто, від батька платежі не надходили (а.с. 7).

Як свідчить довідка туристичного агентства «Пакуй Валізи» від 11 серпня 2022 року № 1106, ОСОБА_4 , 2009 року народження, подорожував з ОСОБА_1 , яка оплачувала подорожі. Подорожі дитини з мамою: червень 2016 року Туреччина, липень 2018 року Єгипет, червень 2019 року Греція, липень 2020 року Єгипет, квітень 2021 року Єгипет, липень 2021 року Туреччина (а.с. 9).

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 19 від 04 березня 2021 року затверджено висновок Управління (служби) у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 для її тимчасового виїзду за межі України (а.с. 8).

Висновком органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 01 червня 2023 року № 339, щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено (а.с. 47), що дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , після фази активних бойових дій разом з матір`ю виїхала до Республіки Польща. Батько проживає окремо.

Зі слів матері, батько вже близько п`яти років не бачиться з ОСОБА_6 , не спілкується, не телефонує, не цікавиться його життям.

Батько на комісію з питань захисту прав дітей не з`явився, але в режимі відеозв`язку повідомив, що категорично проти позбавлення його батьківських прав, та не мав змоги спілкуватися з дитиною через те, що мати перешкоджала спілкуванню, хоча відповідно до рішення виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові ради від 24 листопада 2014 року № 216 року йому визначено участь у вихованні дитини. Щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною батько нікуди не звертався.

Малолітній ОСОБА_4 повністю підтримував намір матері ОСОБА_1 щодо позбавлення батька батьківських прав, на що вказувала його заява.

Урахувавши наведене та пропозиції комісії з питань захисту прав дитини, керуючись ст. 164 СК України, виконавчий комітет Чернігівської міської ради, як орган опіки та піклування, вважав за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_7 по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 2015 року відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК Українимати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК Українидає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

У частині першійстатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі№ 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20,від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України являється усталеною.

За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, у повній мірі проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, врахувавши, що ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, навівши відповідні мотиви. Зокрема, указаним висновком не враховано, що з лютого 2022 року ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виїхала до Республіки Польща. З початку збройної агресії Російської Федерації проти України введено воєнний стан і чоловіки призовного віку обмежені у праві виїзду за межі Україні. Зазначені обставини об`єктивно перешкоджають ОСОБА_2 фізично бачитися із сином, проте цим обставинам не надано оцінки при складанні висновку органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Подібний висновок викладений в постанові Верховного суду від 13 липня 2022 року в справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21).

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, апеляційний суд вважає, що доводи про наявність заяви сина сторін, поданої до органу опіки та піклування щодо згоди з наміром матері позбавити батька батьківських прав, не може бути тією підставою, яка обов`язково має бути врахована при вирішенні даного спору, оскільки дитина перебуває разом з матір`ю за межами України і через відсутність фізичного спілкування дитини з батьком позиція матері впливає на сприйняття певних обставин самою дитиною.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , який оцінено у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від батьківських обов`язків, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з указаним висновком органу опіки та піклування, що відповідає положенням ч. 6 ст. 19 СК України.

Аргументи апеляційної скарги про те, що з 2015 року відповідач не спілкується з сином, участі у його вихованні та додаткових витратах не бере, сплачуючи лише аліменти, тобто приймає мінімальну участь у матеріальному забезпеченні сина, який перебуває на повному утриманні позивачки, не являються достатніми підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, що є крайнім заходом впливу. ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися з позовом про зміну розміру аліментів на утримання сина у разі їх недостатності або про стягнення з відповідача коштів на участь у додаткових витратах на дитину у порядку, передбаченому ст. 185 СК України.

Твердження позивачки про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження аргументів ОСОБА_2 щодо існуючих перешкод у перетині кордону для фізичної зустрічі із сином у зв`язку зі збройною агресією РФ, відхиляються колегією суддів, оскільки доказів наявності у відповідача права перетину кордону під час запровадження правового режиму воєнного стану та загальної мобілізації не надано, а за змістомст. 81 ЦПК України доказування (а отже і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання заявниці на те, що доказів, які б свідчили про прояв інтересу відповідача до дитини та/або можливість зміни його відношення до сина та ставлення до виховання, у матеріалах справи відсутні, не знайшли свого підтвердження. ОСОБА_2 під час розгляду питання комісією з питань захисту прав дітей в режимі відеозв`язку заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Права відповідача у суді першої інстанції представляв адвокат Кравченко В.В., про що свідчить укладений між ними договір про надання правової (правничої) допомоги від 04 червня 2023 року. Зазначене у сукупності свідчить про прояв інтересу відповідача до сина.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не врахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, не заслуговують на увагу. У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21) Верховний Суд, погоджуючись з висновками судів про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дочки, виходив із того, що відповідач нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання, не виконує батьківських обов`язків та застосовує до дитини фізичне насильство, що спричиняє їй тілесні ушкодження. Отже, правовідносини у зазначеній справі стосуються інших фактичних обставин щодо участі батька у вихованні дитини, ніж у справі, яка переглядається.

Установивши відсутність фактів умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відноснодо сина, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує і бажає брати участь у вихованні дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відповідача.

Суд першої інстанцій правильно виходив з того, що позбавлення батьківських прав являється крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. За доводами позову та в ході розгляду цієї справи не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто його розлучення з сином необхідне в якнайкращих інтересах дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батька.

Отже, достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не встановлено. З матеріалів справи не вбачається наявність виняткових обставин, які б могли виправдати розірвання сімейних зв`язків між батьком та сином.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Вирішуючи заявлене у відзиві на апеляційну скаргу клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Кравченка В.В. про стягнення судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першоюстатті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно із ч. 1 ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до п. 9 ч. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертоїстатті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6ст. 137 ЦПК України).

У суді апеляційної інстанції представництво інтересів ОСОБА_2 здійснював адвокат Кравченко В.В. на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 04 червня 2023 року (а.с. 105-106), ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 16 серпня 2023 року серії СВ № 1060538 (а.с. 107).

За змістом п. 4.1 договору про надання правової (правничої) допомоги, укладеному 04 червня 2023 року між ОСОБА_2 та адвокатом Кравченко В.В., клієнт зобов`язаний сплатити адвокату гонорар у розмірі та строки обумовлені сторонами.

Згідно із актом-розрахунком судових витрат (суми гонорару за надану правову допомогу) від 16 серпня 2023 року, адвокатом надано клієнту наступні послуги (а.с. 128-129):

1) консультація відповідача з приводу виникнення спірних правовідносин щодо заявленої апеляційної скарги у справі № 750/4276/23 протягом 1 год. вартістю 800 грн;

2) виготовлення правової позиції щодо можливості подачі відзиву на апеляційну скаргу у справі № 750/4276/23 протягом 3 год вартістю 2 400 грн;

3) складання, виготовлення, направлення сторонам та подачу до суду процесуальних документів та відзиву на апеляційну скаргу у справі № 750/4276/23 протягом 4 год. вартістю 3 200 грн;

4) забезпечення представництва інтересів відповідача у судових засіданнях Чернігівського апеляційного суду у справі № 750/4276/23 протягом 2 год. вартістю 1 600 грн

Сплата Світенком В.В. 8 000 грн витрат на правничу допомогу підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 16 серпня 2023 року (а.с. 127).

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц, від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 456/456/20, від 01 листопада 2022 року у справі № 757/24445/21-ц, від 17 листопада 2022 року у справі № 687/35/21, від 11 січня 2023 року у справі № 479/475/21.

Визначаючи суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи. Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, складності справи та обґрунтованості таких витрат.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 червня 2023 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 4 000 (чотири тисячі) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2023 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко