ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року

справа № 705/66/22
провадження № 22-ц/821/1428/23
категорія: 304020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,

секретаря - Мунтян К. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про перевищення повноважень, у складі: головуючого судді Єщенко О. І.,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про перевищення повноважень.

Позовні вимоги мотивував тим, що згідно договору дарування від 27.05.1994 ОСОБА_2 і ОСОБА_1 належить 1/3 частина приватного будинку на праві спільної сумісної власності. Виконання договірних умов і зобов`язань здійснюється на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений договором та з урахуванням додаткових повноважень по законодавству.

До невід`ємної частини цих повноважень віднесено розподіл і перерозподіл спільного майна відбувається лише за взаємною згодою.

Зазначає, що ОСОБА_2 одноособово вчинила фактичні і юридичні дії за договором дарування від 29.08.2017, передавши частину майнових прав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вийшовши за межі повноважень.

Вказує, що це привело до невигідних для нього майнових наслідків, нової загрози вторгнення хасидів та інших неприємних сюрпризів при ототожненні майнових прав з правами власності. Досягнення даної мети стало можливим у зв`язку із підробкою та використанням договірних документів, які не відповідають загальним положенням про договори дарування з предметом передачі майнових прав і їх призначення.

Просить встановити заборону на перевищення розпорядчих повноважень, визначених договором дарування від 27.05.1994 на 1/3 частину будинку по АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 повернути майно і майнові права, передані з перевищенням повноважень по договору дарування від 29.08.2017 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ; постановити окрему ухвалу щодо кримінального правопорушення організатора підробки договорів ОСОБА_2 і інших співучасників фальсифікації ОСОБА_3 і ОСОБА_5 ; судовий збір стягнути з відповідача незалежно від рішення суду.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем у позовній заяві не зазначено, у чому саме полягає перевищення повноважень ОСОБА_2 при укладенні договору дарування від 29.08.2017, яким чином укладення зазначеного договору вплинуло на права та інтереси позивача, кому саме він просить суд зобов`язати ОСОБА_2 повернути майно, яке на час укладення договору дарування від 29.08.2017 належало саме відповідачу, що не заперечується позивачем.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав суду достатніх та належних доказів, які б підтверджували обставини, викладені в позовній заяві, та порушення його прав відповідачем, суд позбавлений можливості оцінити доводи позивача.

Щодо окремої ухвали, то суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність відомостей, які б свідчили про вчинення відповідачем ОСОБА_2 чи іншими особами будь-якого кримінального правопорушення.

31 липня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким залишити заяву без розгляду. Судовий збір стягнути з відповідача в дохід держави.

Вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що ключовий доказ позивача про належність спільного майна з відповідачем по договору дарування від 27.05.1994 суд сприймав упереджено і визнав долю відповідача без виділу в натурі як особисту приватну власність, що є абсурдом.

На зловживання відповідачем процесуальними правами щодо неявки до суду і ненадання доказів суд не звернув уваги, а витребування доказів по ухвалі підмінив побажанням в повідомленні про засідання, що стало підставою для звільнення від доказування.

Судом нічого не доведено і завершилося риторичним запитанням про незрозумілість перевищення повноважень відповідачем, які привели до реального вилучення належного йому спільного майна.

Вважає, що суд зобов`язаний був постановити ухвалу про залишення позову без розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

З матеріалів справи вбачається, що за договором дарування від 27 травня 1994 року ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних частках належну ОСОБА_6 1/3 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с. 3).

Тобто, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27 травня 1994 року, у відповідності до ст. 112 ЦК УРСР 1964 (ч. 1 ст. 356 ЦК України, яка регламентує право спільної часткової власності), стали власниками частини вказаного будинку на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 361 ЦК України визначає, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 не були доведені належними і допустимими доказами порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем ОСОБА_2 , зокрема в позовній заяві не обґрунтовано, як саме дії відповідача по відчуженню належної їй частини будинку порушують його право власності та що свідчить про перевищення її розпорядчих повноважень, як власника.

Апеляційний суд зауважує, що саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Подання доказів визначено ст. 83 ЦПК України, так сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Зокрема, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано, причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. При цьому, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи.

Проте, звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 не надав жодного доказу як на підтвердження своїх позовних вимог, так і не зазначав про неможливість отримання будь-яких доказів, не заявляв жодних клопотань про їх витребування у відповідності до вимог ст. 84 ЦПК України, яка регламентує витребування доказів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

За ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з нормами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 1 с. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо посилання скаржника ОСОБА_1 на те, що суд повинен був залишити позов без розгляду з підстав не надання доказів в підтвердження позовних вимог, то апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 257 ЦПК України передбачено чіткий та вичерпний перелік підстав для залишення позову без розгляду. ОСОБА_1 , згідно п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, до початку розгляду справи по суті не подав заяву про залишення позову без розгляду, тому суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про можливість розгляду позовних вимог ОСОБА_1 по суті, адже жодна з інших передбачених ст. 257 ЦПК України підстав для залишення позовної заяви без розгляду, на час ухвалення судом рішення, була відсутня.

Суд першої інстанції, за визначеного позивачем кола учасників справи, відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, що не призвело до неправильного вирішення спору, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

Відносно вимоги апеляційної скарги про залишення позову без розгляду апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Як зазначалось, ст. 257 ЦПК України передбачено чіткий та вичерпний перелік підстав для залишення позову без розгляду. Підстави для залишення позовних вимог ОСОБА_1 без розгляду, за наслідками апеляційного перегляду, визначені процесуальним законом, відсутні.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу і на те, що згідно ч. 1 ст. 373 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, підстави для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 14 вересня 2023 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко