ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 681/650/22

Провадження № 22-ц/4820/1589/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Цугель А.О.

за участю: позивача-відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана його представником ОСОБА_5 , на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 12 червня 2023 року, та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на додаткове рішення Полонського районного суду Хмельницької області 26 червня 2023 року (суддя Горгулько Н. А.).

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та його представника, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, суд

в с т а н о в и в:

В липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. В обгрунтування позовних вимог вказував, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №406646, виданого 04.05.2007 Полонською міською радою Хмельницької області, згідно з рішенням Полонської міської ради №15 від 23.04.2007, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №14, на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2012 №2458 набув у власність земельну ділянку, площею 0,0678 га, кадастровий номер :02:005:0134, по АДРЕСА_1 .

14.07.2022 йому стало відомо, що ОСОБА_6 подав приватному нотаріусу Хмельницького районного нотаріального округу Гайдамаці О.В. державний акт про право власності на земельну ділянку від 01.03.2006, знаючи про те, що даний державний акт визнаний судом незаконним та скасований, та витяг з Державного земельного кадастру, в який внесено неправдиві відомості про те, що земельна ділянка, площею 0,0678 га, кадастровий номер :02:005:0134, належить ОСОБА_6 . Та приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Гайдамака О.В. посвідчила договір купівлі-продажу, укладений 20.10.2021 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в інтересах якого діяв ОСОБА_7 (син ОСОБА_6 ), земельної ділянки, площею 0,0678 га, кадастровий номер :02:005:0134, по АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за №1982.

Проте, рішенням Полонського районного суду від 20.12.2010 визнано незаконним та скасовано рішення сесії Полонської міської ради №15 від 16 жовтня 2003 року про надання земельної ділянки ОСОБА_8 в АДРЕСА_1 ,у приватну власність та рішення сесії №12 від 16 лютого 2006 року про надання земельної ділянки ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 ; визнано незаконним та скасовано Державний акт від 01 березня 2006 року на право приватної власності ОСОБА_6 на земельну ділянку в АДРЕСА_1 . І про наявність такого судового рішення ОСОБА_6 був обізнаний, оскільки був відповідачем по справі.

Позивач вказував, що з 18.07.2012 на земельній ділянці, площею 0,0678 га, кадастровий номер :02:005:0134, по АДРЕСА_1 займається підприємницькою діяльністю, на земельній ділянці ним збудовані будівлі торгівлі. Цю земельну ділянку він нікому у власність не передавав.

У позові просив суд витребувати у ОСОБА_3 на його користь земельну ділянку, площею 0,0678 га, кадастровий номер :02:005:0134, по АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0678 га, кадастровий номер :02:005:0134, по АДРЕСА_1 .

В свою чергу, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку.

Позов мотивував тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 20.10.2021, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Гайдамакою О.В., зареєстрованого у реєстрі за №1982, він набув у власність у ОСОБА_6 земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель: землі житлової і громадської забудови, площею 0,0678 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0134.

Право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі рішення державного реєстратора прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 61014069 від 20.10.2021. Для посвідчення цього договору купівлі-продажу нотаріусу було надано усі необхідні документи, зокрема витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.10.2021 та Витяг з Державного земельного кадастру відносно земельної ділянки, кадастровий номер :02:005:0134, від 09.09.2021. Вказує, що на момент купівлі-продажу земельної ділянки її єдиним законним власником був ОСОБА_6 і він мав право розпоряджатися вказаною земельною ділянкою. Відповідно, ОСОБА_3 є добросовісним набувачем нерухомого майна, оскільки придбав земельну ділянку у власність на підставі відплатного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

Разом з тим, у ОСОБА_1 право власності на спірну земельну ділянку не виникало, оскільки не зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, як не було зареєстроване право власності на земельну ділянку і за ОСОБА_9 . А тому, договір купівлі-продажу від 18.07.2012, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 є незаконним, оскільки його зміст суперечить приписам ст. ст. 125, 126 ЗК України, положенням ст. ст. 182, 334 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним. Крім того, підлягає скасуванню державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 29.12.2022 у справі №681/811/22 до участі у справі за позовом ОСОБА_3 у якості співвідповідача залучено ОСОБА_4 , як правонаступника ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 25.04.2023 цивільні справи №681/811/22 за позовом ОСОБА_3 та №681/650/22 за позовом ОСОБА_1 об`єднані у одне провадження. Об`єднаному провадженню присвоєно номер справи 681/650/22.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 12 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Витребувано в ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, яка належить йому на праві власності, загальною площею 0,0678 га, та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0134. Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0678 га, кадастровий номер :02:005:0134. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір 2147 грн 20 коп.

Додатковим рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 26 червня 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 60000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_3 в повному обсязі та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . При цьому, посилається на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Зазначає, що висновки суду щодо нікчемності договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , суперечать положенням ч.2 ст.215 ЦК України, таких висновків суд дійшов без урахування і з`ясування усіх обставин, на які посилається ОСОБА_3 як на підставу своїх зустрічних позовних вимог i заперечень проти первісного позову ОСОБА_1 .

Вказує, що судом не взято до уваги, що ОСОБА_3 не укладав нікчемного правочину, оскільки укладений ним договір купівлі-продажу відповідає усім вимогам, визначеним законом для даного виду правочинів, а на момент його укладення продавець земельної ділянки був її законним зареєстрованим власником, а він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, його право власності не оспорювалось, а тому відсутні будь-які законні підстави для вилучення у нього, придбаної за відплатним договором земельної ділянки.

Також в оскаржуваному рішенні судом не спростовано законності обґрунтувань позовних вимог ОСОБА_3 . Вважає, що право ОСОБА_3 на придбану земельну ділянку порушено самим фактом звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про витребування у ОСОБА_3 земельної ділянки. А тому, єдиним належним способом захисту порушеного права ОСОБА_3 на земельну ділянку є позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18.07.2012, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 з тих підстав, що у ОСОБА_9 на момент продажу спірної земельної ділянки ОСОБА_1 право власності на вказану земельну ділянку не виникло у передбаченому законом порядку.

Крім того, не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить додаткове рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі. Зазначає, що був позбавлений права та можливості заявити клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, оскільки додаткове рішення було винесене без його участі. Вказує, що ні ОСОБА_1 , ні його адвокатом до суду під час розгляду справи по суті не було надано доказів про сплату витрат на правничу допомогу та доказів які б вказували та визначали ціну таких витрат. Вважає, що витрати на правничу допомогу мають бути значно зменшені і мають відповідати дійсним витратам у справі. Зважаючи на складність справи та обсяг роботи адвоката, а також кількість судових засідань вважає, що витрати на правничу допомогу можуть бути визначені судом в межах 2000 грн, а у разі задоволення апеляційної скарги підстави для стягнення витрат на правничу допомогу будуть відсутні взагалі.

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Разом з тим, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених вимог.

Проте, з такими висновком суду першої інстанції не можна погодитись в повному обсязі з таких підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №406646, виданим Полонською міською радою Хмельницької області 04.05.2007, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №14, ОСОБА_9 належала земельна ділянка, площею 0,0678 га, розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0134, цільове призначення для комерційного використання (а.с. 4 т. 2).

Рішенням Полонського районного суду від 20.12.2010 позов ОСОБА_9 задоволено. Визнано незаконними і скасовано рішення Виконавчого комітету Полонської міської ради №55 від 21 грудня 1992 року про надання земельної ділянки в АДРЕСА_2 малому підприємству «Лотос», №443 від 18 грудня 1996 року про надання земельної ділянки в АДРЕСА_2 площею 0,068 га Товариству з обмеженою відповідальністю «Вірсавія», № 817 від 19 вересня 2001 року про надання ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,07 га під житлове будівництво в АДРЕСА_1 , № 545 від 25 березня 2004 року про надання дозволу ОСОБА_8 на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 . Визнано незаконними та скасовано рішення сесії Полонської міської ради №15 від 16 жовтня 2003 року про надання земельної ділянки ОСОБА_8 в АДРЕСА_1 ,у приватну власність та рішення сесії №12 від 16 лютого 2006 року про надання земельної ділянки ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 . Визнано незаконними та скасовано Державний акт від 05 жовтня 2004 року на право власності ОСОБА_8 на земельну ділянку в АДРЕСА_1 та Державний акт від 01 березня 2006 року на право приватної власності ОСОБА_6 на земельну ділянку в АДРЕСА_1 . Визнано незаконним та скасовано договір купівлі-продажу від 06 червня 2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 земельної ділянки в АДРЕСА_1 . В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Полонської міської ради, ОСОБА_9 про визнання недійсним рішення сесії Полонської міської ради від 18 січня 2007 року про передачу у приватну власність ОСОБА_9 земельної ділянки, площею 0,0678 га, в АДРЕСА_1 та скасування Державного акту №АБ 596221 на право приватної власності ОСОБА_9 на земельну ділянку в АДРЕСА_1 , площею 0,0678 га, визнання протиправним рішення сесії Полонської міської ради від 23 квітня 2007 року про зміну цільового призначення земельної ділянки площею, 0,0678 га та скасування Державного акту від 04 травня 2007 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів за № 14, на право приватної власності ОСОБА_9 на земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для комерційного використання відмовлено.

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.07.2012, посвідченим приватним нотаріусом Полонського нотаріального округу Хмельницької області та зареєстрованим в реєстрі за №2458, ОСОБА_9 передала у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність земельну ділянку, кадастровий номер :02:005:0134, загальною площею 0,0678 га, для комерційного використання, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с.5-6 т.2).

28.09.2012 відділом Держкомзему у Полонському районі відбулася реєстрація зміни власника земельної ділянки, а саме зареєстровано зміни в Поземельній книзі за реєстровим номером :02:005:0134:3:01, а також вчинено відповідний запис у державному акті (а.с.4 т.2 на звороті).

20.10.2021 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв ОСОБА_7 на підставі довіреності, укладено договір купівлі-продажу. Відповідно до якого продавець передав, а покупець в особі представника прийняв у власність земельну ділянку, площею 0,0678 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :02:005:0134, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування будівель торгівлі (а.с.42 т.2).

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У даній справі, задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження спірною земельною ділянкою, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребує додаткових засобів судового захисту.

Виходячи з обставин справи, в даному випадку, належним способом захисту прав позивача є вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою, які і були заявлені разом з даними позовними вимогами.

З огляду на викладене, обрання позивачем неефективного способу захисту прав в частині скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, є самостійною підставою для відмови у позові в цій частині.

А тому, рішення суду в частині задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог.

В силу ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. І для такого витребування оспорювання ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника.

З урахуванням наведених вимог закону і встановлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки ОСОБА_6 у зв`язку з визнанням незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку не набув право на земельну ділянку, площею 0,0678 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0134, і не мав права відчужувати її ОСОБА_3 , тому ця ділянка вибула з власності позивача поза його волею і позовні вимоги щодо її витребування від добросовісного набувача є обґрунтованими та доведеними.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про витребування на користь позивача земельної ділянки ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Помилковим є посилання суду першої інстанції на норми матеріального права та обставини щодо недійсності договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , в силу його нікчемності, проте, це не призвело до неправильного вирішення справи в частині задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки площею 0,0678 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :02:005:0134, а тому не вправі ставити питання про витребування земельної ділянки з таких підстав.

Статтею 334 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.07.2012), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до статті 125 ЗК України (в редакції чинній на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.07.2012), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з чч. 1, 2, 6 статті 126 ЗК України (в редакції чинній на час укладення договору купівлі-продажу земельно ї ділянки від 18.07.2012), п раво власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується:

а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою;

б) свідоцтвом про право на спадщину.

При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому

випадку відчуження земельної ділянки.

На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід.

Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документа. Забороняється вимагати для здійснення відмітки та

державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до п. 3 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок», до створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень: відмітку про відчуження земельної ділянки на державному акті на право власності на землю (земельну ділянку), що відчужується, здійснює нотаріус та орган, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок; право власності або право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації земельної ділянки.

Матеріалами справи встановлено, що за договором купівлі-продажу від 18.07.2012 ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку площею 0,0678 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0134, відповідні дані щодо правочину 18.07.2012 були внесені до Державного реєстру правочинів та на державному акті серії ЯГ №406646 про право власності на земельну ділянку приватним нотаріусом Полонського нотаріального округу Хмельницької області Бондар С.М. вчинено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід, крім того, 28.09.2012 відділом Держкомзему у Полонському районі зареєстровано зміни щодо власника земельної ділянки в Поземельній книзі за реєстровим номером :02:005:0134:3:01 та зроблено відповідний запис на державному акті.

Відповідно, позивач ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки, вправі заявляти позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що оспорюваним договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.07.2012 порушені його права, свободи та інтереси.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у справі, викликана поведінкою іншої особи.

За змістом вказаних норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Проте, позивачем ОСОБА_3 не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження тих обставин, що оспорюваним договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.07.2012 порушені його права, свободи та інтереси, що є достатньою підставою для відмови в позові ОСОБА_3 .

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки та в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування в цій частині не вбачається.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі частини 1 статті 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992 грн 40 коп, відповідно, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судового збору підлягає зміні. Витрати ОСОБА_3 по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 1488,60 грн підлягають відшкодуванню на його користь пропорційно розміру позовних вимог у задоволенні яких відмолено, в порядку, встановленому КМУ.

Щодо ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2023 року суд першої інстанції розглянув справу за заявою позивача-відповідача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення за відсутності відповідача-позивача ОСОБА_3 .

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що і судове рішення (ч. 3 ст. 270 ЦПК України).

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, місце і час судового засідання, не перешкоджає розгляду справи (ч 4 ст. 270 ЦПК України).

У матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи 26 червня 2023 року, що не відповідає вимогам ЦПК України.

Згідно з частинами 1-5 статті 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

В матеріалах справи міститься телефонограма від 22.06.2023 (а.с. 193 т. 2), оформлена секретарем судового засідання Олійник Л.А. про повідомлення учасників справи ОСОБА_3 ,, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та представників учасників справи ОСОБА_5 та ОСОБА_2 лише за двома номерами мобільного телефону про судове засідання на 26 червня 2023 року, яка не може бути прийнята до уваги колегією суддів як належний доказ повідомлення відповідача-позивача ОСОБА_3 , оскільки при повідомленні або виклику до суду телефонограмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку необхідною умовою є забезпечення фіксації такого повідомлення або виклику. Вважається недостатнім наявність у справі лише повідомлення особи, яка бере участь у справі, телефонограмою, оскільки слід забезпечити фіксацію такого повідомлення та його отримання. Підтвердженням цьому може бути наявність у справі відповідної телефонограми, яка за змістом відповідала б вимогам статті 129 ЦПК України (зміст судової повістки і оголошення про виклик у суд). Крім того, повинні міститися дані про особу, яка надіслала телефонограму, і детальні дані про особу, яка її прийняла, та за яким телефоном. Зазначена телефонограма має бути зареєстрована в суді, а у справі має бути відповідний витяг із журналу телефонограм. В даному випадку, відомості про реєстрацію телефонограми (витяг з журналу телефонограм) у матеріалах справи відсутній.

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази повідомлення відповідача-позивача ОСОБА_3 про розгляд справи 26.06.2023 у визначеному положеннями ЦПК України порядку, колегія вважає, що суд першої інстанції при постановленні додаткового рішення порушив норми процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування додаткового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. А тому, доводи апеляційної скарги про ухвалення додаткового рішення у справі без відома ОСОБА_3 є обґрунтованими.

При ухваленні нового судового рішення апеляційний суд приймає до уваги таке.

Матеріалами справи встановлено, що представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 в ході розгляду справи до закінчення судових дебатів заявлено, що стороною позивача-відповідача протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду будуть подані докази понесення витрат на професійну правничу допомогу.

До суду першої інстанції 19.06.2023 представник ОСОБА_1 адвокат Ткачук Б.М. подав заяву про відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 60000 грн. До заяви долучив копію договору про надання правничої допомоги від 13.09.2022, копію акту приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 13.09.2022, вартість яких складає 60000 грн, а також квитанції щодо направлення заяви з додатками іншим учасникам справи (а.с. 182-195 т. 2).

Пунктом 4.1 договору про надання правничої допомоги від 13.09.2022 визначено, що за роботу виконану адвокатським об`єднанням клієнт сплачує грошові кошти в розмірі 60000 грн на розрахунковий рахунок адвокатського об`єднання або готівкою в касу підприємства протягом 120 днів з моменту підписання акту приймання-передачі.

Заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з додатками отримана відповідачем-позивачем ОСОБА_3 30.06.2023, вже після ухвалення додаткового рішення.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 виклав заперечення щодо відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, вказував при цьому, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є необґрунтовано завищеним та не співмірним із складністю справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

На підставі ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

На підставі частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат.

За нормами частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З урахуванням зазначених вище положень норм процесуального права та заяви протилежної сторони щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу, пропорційності розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_1 (50%), колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення заяви представника позивача-відповідача ОСОБА_1 та стягнення з відповідача-позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн. Такий розмір, на думку апеляційного суду, є доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 12 червня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 12 червня 2023 року в частині вирішення питання про розподіл судового збору змінити, зменшивши суму судового збору до 992 грн 40 коп.

В решті рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 12 червня 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Полонського районного суду Хмельницької області 26 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Компенсувати ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1488 грн 60 коп (сплачений при подачі апеляційної скарги згідно з платіжною інструкцією №0.0..1 від 03.08.2023) в порядку, встановленому КМУ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай