Справа № 346/430/20
Провадження № 22-ц/4808/1132/23
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 24 липня 2023 року, постановлену в складі судді Беркещук Б.Б., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Коломийський відділ державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Адміністрація Державної прикордонної служби України, про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про скасування тимчасового обмеження щодо нього у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування заяви зазначив, що ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 10.02.2020 року йому у межах виконавчого провадження №60310934 було встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених згідно постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 06.08.2018 року про стягнення штрафу в розмірі 583605,37 грн. на користь держави.

Згідно відповіді Коломийського відділу ДВС від 22.03.2023 року №21.12-20/28359, наданої на запит його адвоката, у них на виконанні перебувало виконавче провадження №60310934, відкрите на підставі постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 06.08.2018 року про стягнення зі ОСОБА_1 штрафу в розмірі 583605,37 грн. Дане виконавче провадження завершене 27.12.2020 року та знищене у зв`язку із закінченням термінів зберігання. Надати копії цього виконавчого провадження неможливо.

Однак тимчасове обмеження у праві виїзду заявника за кордон знято не було. 14.03.2023 року під час його виїзду за межі України з дружиною, яка є інвалідом ІІ групи і потребує лікування в іншій країні, він отримав рішення Державної прикордонної служби України про відмову в перетині державного кордону України.

Вважає, що згідно викладених обставин немає жодних підстав для застосування до нього тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон. Фактично на даний час виконавче провадження №60310934 закінчене, будь-які заходи з примусового виконання, передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» щодо нього органом виконавчої служби не вчиняються, і він жодним чином не ухилявся від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, а обмеження, застосоване ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 10.02.2020 року підлягає скасуванню. Крім того йому необхідно супроводжувати при виїзді за кордон дружину, яка повинна пройти в Італії довготривале лікування.

У зв`язку з наведеним просив скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, покладені на нього згідно постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 06.08.2018 року про стягнення зі ОСОБА_1 штрафу в розмірі 583605,37 грн. на користь держави, встановлене ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 10.02.2020 року у справі №346/430/20.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 24 липня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи.

Зазначає, що відповідно до діючих законодавчих актів право боржника на свободу пересування може бути обмежено лише у виключних випадках у зв`язку з навмисними діями останнього, що спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду. Однак у заяві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ним наголошувалося, що на даний час виконавче провадження щодо стягнення з нього штрафу закінчене, будь-яких дій щодо ухилення від виконання зобов`язання він не вчиняв, а відсутність змоги у повному обсязі виконати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 06.08.2018 року не може слугувати беззаперечною обставиною ухилення від його виконання.

Крім того, представником заявника наголошувалося в суді першої інстанції про відсутність підстав для подальшого застосування до ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, оскільки згідно відомостей, наданих Коломийським відділом ДВС, виконавче провадження №60310934 завершене 27.12.2020 року та знищене у зв`язку із закінченням термінів зберігання. І представник ДВС не заперечував щодо поданої заяви.

Також ним було подано місцевому суду додаткові докази такої заяви, а саме необхідності супроводжувати дружину, яка тривалий час хворіє, на лікування в Італію.

Просить скасувати ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 24 липня 2023 року та прийняти судове рішення, яким задовольнити його заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися.

Представники заінтересованих осіб: Коломийського відділу ДВС у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Адміністрації Державної прикордонної служби України подали до суду заяви про розгляд справи в їх відсутності.

Апелянт ОСОБА_1 причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала, що оскаржується, зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 06.08.2018 року визнано ОСОБА_1 винним за ч. 1 ст. 483 МК України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 100% вартості безпосереднього предмету порушення митних правил 583605,37 грн. з конфіскацією транспортного засобу мікроавтобуса «Mercedes-Benz» моделі «Sprinter», ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , н.з. НОМЕР_2 (а.с. 14-20).

04.11.2019 року старшим державним виконавцем Коломийського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області було відкрито виконавче провадження №60310934 з виконання вищевказаної постанови щодо стягнення із ОСОБА_1 583605,37 грн. штрафу на користь держави (а.с. 6).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 10 лютого 2020 року задоволено подання старшого державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Кузьмина М.В. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до виконання зобов`язань, покладених на нього згідно постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 06 серпня 2018 року про стягнення штрафу в розмірі 583605,37 грн. на користь держави (а.с. 24-26).

Згідно відповіді на запит суду Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №10775/20-вх від 30.07.2020 року на виконання ухвали Коломийського міськрайонного суду від 10 лютого 2020 року відомості стосовно ОСОБА_1 внесено 20.07.2020 року до відповідної бази даних Державної прикордонної служби України (а.с. 28).

Як вбачається з копії Рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16 річного віку, прийнятого начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби «Шегині» (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) капітаном ОСОБА_2 14 березня 2023 року, ОСОБА_1 відмовлено в перетині державного кордону на виїзд з України у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що зазначену особу ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.02.2020 року за цивільною справою №346-430-20, ІН, тимчасово обмежено у праві виїзду з України, з наявністю однієї з підстав, зазначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в країну громадян України» (а.с. 39-40).

Із письмової відповіді Коломийського ВДВС у Коломийському районі Івано-Франківської області від 22.03.2023 року №21.12-20/28359 на адвокатський запит вбачається, що на виконанні Коломийського ВДВС перебувало виконавче провадження №60310934 відкрите на підставі постанови №б/н, виданої 06.08.2018 року Апеляційним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_1 583605,37 грн. штрафу. Виконавче провадження завершене 27.12.2020 року та знищене у зв`язку із закінченням терміну зберігання; надати засвідчені копії виконавчого провадження №60310934 неможливо (а.с. 45).

Згідно копії Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 12.11.2005 року ОСОБА_1 12.11.2005 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 , яка після реєстрацію шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с. 41).

В заяві на адресу суду Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №6480/23-вх від 18.04.2023 року зазначено, що відповідно до п. 5 розділу IV спільного наказу Міністерства юстиції України та Міністерства внутрішніх справ України від 30.01.2018 року №256/5/65 «Про затвердження Порядку взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.02.2018 року за №133/31585, інформація про особу, стосовно якої діє тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, вилучається з бази даних в разі винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». Станом на 06.04.2023 року постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 06.08.2018 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь держави штрафу в розмірі 583605,37 грн. на адресу Адміністрації Державної прикордонної служби України для виконання не надходила (а.с. 67).

Відмовляючи в задоволення заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що заявник ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 не виконав постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 06.08.2018 року про стягнення з нього на користь держави штрафу в розмірі 583605,37 грн.; не надав жодних доказів, що він намагався виконати рішення суду за рахунок інших грошових коштів або наявного в нього рухомого майна будь-якої цінності. Факт ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, не спростовано, відсутність можливості виконати (частково виконати) обов`язок не доведено, об`єктивних обставин, які б незалежно від боржника унеможливили вчинення реальних дій на виконання обов`язку, не встановлено. А наслідки закінчення виконавчого провадження, закріплені у ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», не настають у разі завершення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 зазначеного Закону. Обставини, які слугували підставою для застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника на даний час не відпали. Також судом не прийнято доводи ОСОБА_1 та його захисника стосовно того, що йому вкрай важливо виїхати за межі України в зв`язку з потребою лікування дружини, оскільки таке не є підставою для задоволення заяви про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначається Законом України «Про виконавче провадження».

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

За змістом ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» підставою для тимчасового обмеження в праві виїзду є дія неврегульованих зобов`язань.

Пункт 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» надає виконавцю право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Згідно з приписами п. 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

За своїм змістом словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Статтею 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантовано право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Таким чином скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Виконання судового рішення, є стадією судового розгляду, та має пріоритет над окремими правами сторін.

Виходячи зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 4 листопада 1950 року права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду.

Невиконання судового рішення є порушенням права особи на суд і стаття 6 Конвенції втрачає свій сенс.

Як вбачається з матеріалів справи, боржником наразі не виконано зобов`язання згідно постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 06.08.2018 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь держави 583605,37 грн. штрафу, при здійсненні виконавчого провадження по якій ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 10 лютого 2020 року його було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України.

Що стосується посилань апелянта на те, що виконавче провадження №60310934, відкрите на підставі постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 06.08.2018 року про стягнення з нього штрафу в розмірі 583605,37 грн. завершене 27.12.2020 року та знищене у зв`язку із закінченням термінів зберігання, що підтверджується листом Коломийського ВДВС у Коломийському районі Івано-Франківської області від 22.03.2023 року №21.12-20/28359 на адвокатський запит (а.с. 45), то апеляційний суд зазначає наступне.

Так, згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження закінчується у разі такого повернення виконавчого документа без виконання як: на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ (п. 10 ст. 39 Закону); надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону (п. 11 ст. 39 Закону).

У статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VІІІ у разі закінчення виконавчого провадження (стаття 39) (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав (п. 10 ч. 1 ст. 39), арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документу стягувачу без виконання на підставі статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення, не передбачено.

Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі №335/1329/13-ц (провадження №61-16421св19), де, зокрема, зазначено, що за положеннями статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VІІІ) повернення виконавчого документа стягувачу не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків.

Крім того, відповідно до частини 5 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Таким чином, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не свідчить про його закінчення та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби у строки, передбачені законом, а тому у державного виконавця були відсутні підстави щодо зняття обмежень у виїзді за межі України щодо боржника.

Відсутність виконавчого листа на виконанні не є підставою для зняття тимчасового обмеження, оскільки приписи п. 5 ч. 1 статті 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» чітко визначають, що таке обмеження зберігається до виконання зобов`язання, а не до перебування виконавчих документів на примусовому виконанні.

Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 року №2832/5), передбачено дві підстави для зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України в межах виконавчого провадження: 1) закінчення виконавчого провадження на підставі п. 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 ч. 1 ст. 39 Закону; 2) скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Відповідно до п. 5 розділу IV спільного наказу Міністерства юстиції України та Міністерства внутрішніх справ України від 30.01.2018 року №256/5/65 «Про затвердження Порядку взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.02.2018 року за №133/31585, інформація про особу, стосовно якої діє тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, вилучається з бази даних в разі винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження».

Пунктом 11.4 розділу XI Інструкції визначено, що у разі виконання боржником відповідних зобов`язань, у тому числі зі сплати аліментів, а також у зв`язку із закінченням виконавчого провадження державний виконавець виносить відповідну постанову, копія якої підлягає обов`язковому направленню до Адміністрації Державної прикордонної служби України для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю.

Згідно наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформації, станом на 06.04.2023 року постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 06.08.2018 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь держави штрафу в розмірі 583605,37 грн. на адресу Адміністрації Державної прикордонної служби України для виконання не надходила (а.с. 67).

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за умови обізнаності ОСОБА_1 про наявність невиконаних грошових зобов`язань, судового рішення про стягнення з нього штрафу на користь держави, за невиконання якого його було обмежено у праві виїзду за межі України до виконання таких зобов`язань, ненадання доказів щодо його сплати, підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні.

Факт ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, заявником не спростовано, відсутність можливості виконати (частково виконати) обов`язок не доведено, об`єктивних обставин, які б незалежно від боржника унеможливили вчинення реальних дій на виконання обов`язку з 2018 року, судом не встановлено.

Заявник не подав жодних доказів, що він намагався виконати рішення суду за рахунок інших грошових коштів або наявного у нього рухомого майна будь-якої цінності.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків місцевого суду не спростовують, а фактично зводяться до повторення доводів заяви та незгоди з висновками суду першої інстанції.

Неврегульовані зобов`язання на даний час мають місце, а тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є заходом забезпечення виконання судового рішення, яке протягом більше п`яти років не виконано, штраф на користь держави громадянином не сплачено.

Також місцевий суд вірно не взяв до уваги посилання заявника на те, що йому вкрай важливо виїхати за територію України в зв`язку з потребою лікування дружини, оскільки це не є підставою для задоволення заяви про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Окрім того, відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 374 та статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В ухвалах Верховного Суду від 13 січня 2022 року у справі №6-321/11 (провадження №61-21170ск21), від 21 грудня 2020 року у справі №554/4563/18 (провадження №61-18461ск20) зазначено також, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 24 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 14 вересня 2023 року.