ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5779/23 Справа № 242/164/23 Суддя у 1-й інстанції - Хацько Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Гладиш К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №242/164/23 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Збагачувальна фабрика «Україна», про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, з апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Збагачувальна фабрика «Україна» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 03 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Хацько Н.О., -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Селидівського міського суду Донецької області із позовною заявою в обґрунтування якої зазначила, що вона з 27.02.2021 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала на посаді комерційного директора, також з 25.09.2018 року працювала за сумісництвом та займала посаду директора з розвитку. Наказом т.в.о. генерального директора № 63 від 21.04.2022 року на позивача було накладено дисциплінарне стягнення за неявку на роботу без поважної причини з 06.04.2022 року по 22.04.2022 року у вигляді звільнення та наказом № 29к звільнено із займаної посади за прогули. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01.08.2022 року звільнення позивача було визнано незаконним та поновлено на роботі, стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 149522,51 грн. Наказом від 08.08.2022 року позивач була звільнена з роботи за згодою сторін. Згідно до довідок наданих відповідачем заборгованість за період з лютого по серпень 2022 року складає 228116,71 грн., та по роботі за сумісництвом за період з червня 2020 року по грудень 2020 року складає 12890,79 грн., таким чином, враховуючи що частина заборгованості по заробітній платі при звільненні стягується вже примусово, відповідач заборгував 81484,99 грн. Вважає, що невиплата заробітної плати, у передбачені законодавством строки порушує права позивача на своєчасне отримання винагороди за працю внаслідок порушених трудових прав, такими діями позивачу також було завдано моральну шкоду. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 81484 грн. 99 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 липня 2020 року по день ухвалення судового рішення, та на відшкодування моральної шкоди 50000 грн. 00 коп.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 03 квітня 2023 року позовні вимоги було задоволено частково - стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Збагачувальна фабрика «Україна» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 81 494 грн. 99 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 249835 грн. 08 коп., моральну шкоду у розмірі 5000 грн. 00 коп. з негайним виконанням рішення в межах платежів за один місяць. Суми, що підлягають стягненню, визначені без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «Збагачувальна фабрика «Україна» просив рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначає, що у позовній заяві не було вказано дійсну адресу відповідача та внаслідок цього він не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Крім того, зі змісту акту службового розслідування вбачається, що інформація наведена у довідках, наданих позивачем про заборгованість є недостовірною, оскільки не ґрунтується на первинних облікових документах. Фактична сума заборгованості станом на 18.01.2023 року складала 228116,71 грн. (згідно довідки №107 від 05.05.2023 року), станом на 05.05.2023 року 49437,31 грн. (згідно довідки №108 від 05.05.2023 року). Крім того, станом на день звільнення позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, отже, згідно ч.1 ст.116 КЗпП України виплата нарахованих сум повинна була бути проведена не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим вимоги про розрахунок. Оскільки позивач не зверталась з відповідною вимогою про виплату заборгованості, позовна вимога про стягнення середнього заробітку є необґрунтованою. Позивач також приховала від суду інформацію, що відповідач сплатив заборгованість в загальній сумі 176086,20 грн., з яких 149522,51 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, вона є працевлаштованою та має інші постійні джерела заробітку. Розмір середнього заробітку перевищує суму заборгованості із невиплаченої заробітної плати. Крім того, відсутні докази завдання моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення. В обґрунтування вказала, що у позовній заяві було зазначено усі відомі на той час засоби зв`язку з відповідачем, в тому числі електрону пошту. Крім того, ПрАТ «Збагачувальна фабрика «Україна» має зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі електронний суд ЄСІТС з 07.03.2023 року. Зазначає про фальсифікацію відповідачем документів, з метою уникнення відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Жодних заяв про надання відпустки без збереження заробітної плати нею не подавалось, з наказом № 69 к/пр від 01.08.2022 року про надання відпустки її не ознайомлювали. У серпні 2022 року відповідачем було нараховано заробітну плату за 8 днів, які також увійшли до її загального стажу роботи. У позовній заяві вона просила суд стягнути заборгованість по заробітній платі у сумі 81 484,99грн., яка фактично визнана відповідачем. Заборгованість із заробітної плати, зокрема щодо неї, утворилася у відповідача ще у 2020 році. Щодо зазначення відповідачем, що вона тривалий час не зверталась до суду, чим штучно збільшувала розмір нарахованої заборгованості, то вона звільнилась 08 серпня 2022 року за угодою сторін, та протягом тривалого часу марно сподівалася на добросовісну поведінку свого колишнього роботодавця та очікувала виплати заборгованості у добровільному порядку. Місто Селидове знаходиться у критичній наближеності до районів проведення активних бойових дій, у зв`язку з чим у місті регулярно відключають електроенергію та є перебої з мережею інтернет. Крім того, вона не є юристом, тож написання позовної заяви для неї зайняло значно більше часу, а для звернення до адвокату необхідні грошові кошти, які відсутні через тривалу невиплату відповідачем заробітної плати. Щодо підтвердження моральних страждань, то вона три роки не отримувала зароблені кошти, у зв`язку з чим у неї з`явилися борги. Протягом трьох років вона жила у постійному напруженні через нестачу коштів на життя. Крім того, у березні 2020 року в Україні спалахнула гостра респіраторна хвороба COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, якою вона хворіла двічі, та навіть не мала достатніх коштів на лікування.

В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача підтримали доводи скарги, просили її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти доводів скарги, просив її відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно до запису №21 трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , прийнято на посаду директора з розвитку на ПрАТ «Центральна збагачувальна фабрика «Росія», відповідно до наказу №33 к від 26.02.2021 року.

Відповідно до запису №22 трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , переведено на посаду директора комерційного, згідно до наказу № 39 к від 10.03.2021 року.

Як вбачається з запису №23 трудової книжки серії НОМЕР_1 змінено найменування товариства з Приватного акціонерного товариство «Центральна збагачувальна фабрика «Росія» на Приватне акціонерне товариство «Центральна фабрика «Україна».

У відповідності до запису №24 трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , звільнено за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, згідно до наказу №54 к від 08.08.2022 року.

Відповідно до довідки ПрАТ «Збагачувальна фабрика «Україна» ОСОБА_1 , працювала на ПрАТ «ЗФ Україна» з 25.09.2018 року по 26.02.2021 року за сумісництвом, займала посаду директора з розвитку, та на 18.01.2023 року ПрАТ «ЗФ «Україна» має заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 12890,79 грн. в тому числі за: червень 2020 року у сумі 2300,00 грн., за липень 2020 року - 2100,00 грн., за серпень 2020 року - 2435,70 грн., за листопад 2020 року 1343,66 грн., за грудень 2020 року 4711,43 грн.

У відповідності до довідки ПрАТ «Збагачувальна фабрика «Україна», ОСОБА_1 , працювала на ПрАТ «ЗФ «Україна» з 27.02.2021 року по 08.08.2022 рік, за основним місцем працевлаштування, займала посаду директор комерційний, та на 18.01.2023 року ПрАТ «ЗФ «Україна» має заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 228116,71 грн., в тому числі за: лютий 2022 р. у сумі 32422,36 грн., березень 2022 року 33183,05 грн., квітень 2022 року 32793,32 грн., серпень 2022 року 129717,98 грн.

Згідно акту службового розслідування від 05.05.2023 року, яким було притягнуто до відповідальності бухгалтера 1 категорії ПрАТ «ЗФ «Україна» ОСОБА_2 та головного бухгалтера ПрАТ «ЗФ «Україна» було встановлено, що розмір заборгованості, зазначений у вищевказаних довідках, не відповідає фактичним сумам здійснених розрахунків із заробітної плати

Згідно довідки №107 від 05.05.2023 року, ПрАТ «ЗФ «Україна» має заборгованість по виплаті заробітної плати перед ОСОБА_1 в сумі 228116,71 грн., в тому числі за: лютий 2022 р. у сумі 32422,36 грн., березень 2022 року 33183,05 грн., квітень 2022 року 32793,32 грн., серпень 2022 року 41348,31 грн., грудень 2022 року 88369,67 грн.

Згідно довідки №108 від 05.05.2023 року, на 05.05.2023 року заборгованість перед позивачем становила 78594,20 грн., за лютий 2022 року 18109,36 грн., за березень 2022 року 9582,16 грн., за квітень 2022 року 9554,37 грн., за серпень 2022 року 41348,31 грн.

У грудні 2022 року за рішенням суду у виконавчому провадженні 70827084 були стягнуті кошти - середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 149522,51 грн. Загальна заборгованість станом на 05.05.2022 склала 49437,31 грн.

Згідно наказу №69 к/пр від 01.08.2022 року ОСОБА_1 було надано відпустку без збереження заробітної плати з 01.08.2022 року по 08.08.2022 року за сімейними обставинами.

Згідно копії табелю обліку використання робочого часу за серпень 2022 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати з 01.08.2022 року по 08.08.2022 року.

Згідно до рішення Селидівського міського суду Донецької області у справі №242/1050/22 позов ОСОБА_1 до ПрАТ «ЦЗФ «Росія» про поновлення на роботі було задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ ПрАТ «ЦЗФ «Росія» від 21.04.2022 року №63 «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_1 », визнано незаконним та скасовано наказ ПрАТ «ЦЗФ «Росія» (без дати) № 29к про звільнення ОСОБА_1 з посади комерційного директора за п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлено ОСОБА_1 на посаді комерційного директора ПрАТ «ЦЗФ «Росія», стягнено з ПрАТ «ЦЗФ «Росія» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. 00 коп., стягнено з ПрАТ «ЦЗФ «Росія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 149522 грн. 51 коп. без врахування податків та обов`язкових платежів.

Згідно постанови про закриття виконавчого провадження ВП№70827084 від 27.01.2023 року, рішення у справі № 242/1050/22 виконано фактично, борг погашено.

Згідно відомостей розподілу виплат ПрАТ «ЗФ «Україна» від 09 травня 2023 року та копій платіжних доручень про сплату ПрАТ «ЗФ «Україна» на користь ОСОБА_1 заборгованості по сплаті заробітної плати, ПрАТ «ЗФ «Україна» сплатило ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 49 437,32грн. з обов`язковими податками та зборами (а.с.126-148).

Відповідно Відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, у серпні 2022 року відповідачем ПрАТ «ЗФ «Україна» було нараховано ОСОБА_1 заробітну плату за вісім відпрацьованих днів, які увійшли до загального стажу (а.с.170-174).

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості того, що заборгованість по заробітній платі позивача складає 91 484, 99 грн. (228116,71 грн. + 12890,79 грн. - 149522,51 грн.), проте врахував, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог - у розмірі 81 484 грн. 99 коп.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення ОСОБА_1 у підприємства була наявна заборгованість перед позивачем із заробітної плати у розмірі 241 007,50 грн. Крім того, врахував, що останнім днем роботи ОСОБА_1 було 08.08.2022 року та те, що відповідачем не було надано доказів на підтвердження невиходу на роботу позивача в останній день. Суд здійснив розрахунок середнього заробітку з наступного дня після звільнення позивача, а саме з 09.08.2022 року. Отже гранична кількість днів шестимісячного строку, за який роботодавець повинен нарахувати та виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку, не повинен перевищувати шість місяців, тобто до 08.02.2023 року. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку підлягають частковому задоволенню, стягненню підлягає сума середнього заробітку за період з 09.08.2022 року по 08.02.2023 року (граничний шестимісячний строк після дати звільнення) у розмірі 249 835 грн. 08 коп.

Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначав, що відповідач повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду за негативні явища, які виникли у позивача в зв`язку з порушенням відповідачем її прав на отримання грошових коштів належних їй при звільненні. Виходив з із засад розумності, виваженості та справедливості та з врахуванням обставин, за яких цю шкоду зазнав позивач, залишившись в період тривалого часу без заробітної плати, а також враховував те, що сума в розмірі 249835,08 грн. буде стягнута на користь позивача згідно із цим рішенням суду у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, тобто позивач отримає значне матеріальне відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, таким чином вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з висновками суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з наступних підстав.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

На підставі частини 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з частиною 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви №68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява №942527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до норм статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Судом першої інстанції встановлено, що останнім днем роботи ОСОБА_1 було 08 серпня 2022 року, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів, щодо здійснення розрахунку середнього заробітку з наступного дня після її звільнення, а саме з 09.08.2022 року.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що 08 серпня 2022 року позивач не працювала, станом на день звільнення перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, а отже згідно ч.1 ст.116 КЗпП України виплата нарахованих сум повинна була бути проведена не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим вимоги про розрахунок, колегія суддів не приймає, оскільки згідно матеріалів справи, а саме з відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, у серпні 2022 року відповідачем ПрАТ «ЗФ «Україна» було нараховано ОСОБА_1 заробітну плату за відпрацьовані вісім днів.

Колегія суддів зазначає, що обов`язок здійснювати облік робочого часу, нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік покладено на працедавця, та саме останній повинен забезпечити неухильне виконання вимог трудового законодавства України.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Селидівського міського суду Донецької області у справі №242/1050/22 стягнуто з ПрАТ «ЦЗФ «Росія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 149522 грн. 51 коп. без врахування податків та обов`язкових платежів.

ОСОБА_1 звертаючись до суду 07 лютого 2023 року з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що згідно до довідок наданих відповідачем, заборгованість за період з лютого по серпень 2022 року складає 228 116,71 грн., та по роботі за сумісництвом за період з червня 2020 року по грудень 2020 року складає 12 890,79 грн., таким чином, враховуючи що частина заборгованості по заробітній платі при звільненні стягується в примусовому порядку, відповідач заборгував їй 81 484,99 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме згідно постанови про закриття виконавчого провадження ВП№70827084 від 27.01.2023 року, рішення у справі № 242/1050/22 виконано фактично, борг погашено.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у відповідача перед позивачем була наявна заборгованість із заробітної плати у розмірі 241 007 грн. 50 коп. (228116,71 грн. сума заборгованості за основним місцем роботи + 12890,79 грн. сума заборгованості за роботою за сумісництвом), в яких закладено нарахування виплат в період обрахування виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно до рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01.08.2022 року у справі № 242/1050/22.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 приховала від суду інформацію, що відповідач сплатив заборгованість в загальній сумі 176 086,20 грн., з яких 149 522,51 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки звертаючись з позовом ОСОБА_1 вказувала, що частина заборгованості по заробітній платі при звільненні виконується примусово, що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач вимог закону про повний розрахунок при звільненні позивача не дотримався, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалась, внаслідок чого існує заборгованість по заробітній платі.

Під час апеляційного перегляду цивільної справи, відповідачем надано письмові докази від 09 травня 2023 року щодо сплати ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у загальному розмірі 49 437,32 грн. (за лютий 2022 року 18109,37 грн., за березень 2022 року 9582,16 грн., за квітень 2022 року 9554,37 грн., за серпень 12191,42 грн.).

Крім того, відповідачем надано апеляційному суду довідку від 21 серпня 2023 року про те, що станом на 21 серпня 2023 року заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 відсутня (а.с.211).

Колегія суддів дослідивши та проаналізувавши письмові докази надані сторонами у справі, дійшла висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 32047,62 грн. (81484,99 грн. (в межах задоволених позовних вимог) 49437,32 грн.).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо часткового погашення заборгованості перед позивачем у добровільному порядку, що також підтвердив представник позивача в судовому засіданні.

Разом з тим, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність заборгованості із виплати заробітної плати позивачу в повному обсязі станом на час розгляду справи апеляційним судом.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що інформація наведена у довідках, наданих позивачем про заборгованість є недостовірною, оскільки не ґрунтується на первинних облікових документах, колегія суддів прийняти не може, оскільки такі відомості позивачем отримані на підприємстві за підписом відповідних посадових осіб. Позивач не є роботодавцем і позбавлена доступу до первинних облікових документів, а позивачем такі документи суду першої інстанції не надавались. Крім того позивач довела, що вона продовжувала працювати на підприємстві у спірний період, виконувала роботу згідно з трудовим договором та заробітна плата була їй нарахована, що підтверджується довідкою з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5.

Таким чином, в суді встановлено, що позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 08 серпня 2022 року, але при звільненні, в порушення свого гарантованого Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» права на оплату труда, фактично не отримала всіх належні їй при звільненні сум з вини роботодавця, тому майнові вимоги позивача щодо їх отримання є законними та обґрунтованими, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України.

Разом з тим, колегія суддів, враховуючи фактичні обставини в даній справі, та приймаючи до уваги надані сторонами письмові докази, вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру заборгованості по заробітній платі, зменшивши його з 814484,99 грн. до 32047,62 грн., з урахуванням фактично сплачених позивачу підприємством-відповідачем сум заборгованості із заробітної плати на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Оскільки роботодавець не виконав вимог трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивачці сум у передбачені статтею 116 КЗпП України строки, тому відповідно до статті 117 КЗпП України на її користь також підлягають стягненню суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за умови наявності вини у роботодавця.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановлено, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положенням статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримки виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Апеляційний суд виходить з того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що роботодавець, з вини якого сталася затримки виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно, щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що зокрема вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У Постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, провадження №14-623цс18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у Постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

В даній справі розмір заборгованості по сплаті заробітної плати невиплаченої при звільненні позивача становить 32047,62 грн. (без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів). Дана сума залишається невиплаченою позивачу і на теперішній час.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 липня 2020 року по день ухвалення судового рішення. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 03 квітня 2023 року стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Збагачувальна фабрика «Україна» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 81 494 грн. 99 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 249835 грн. 08 коп.

Однак, з урахуванням часткової сплати роботодавцем, хоча і після ухвалення оскаржуваного рішення, заборгованості із заробітної плати (на час перегляду заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню зменшилась до 32047,62 грн.), стягнутий судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні перевищує розмір заборгованості невиплаченої позивачу при звільненні, більше ніж у сім разів, що є непропорційним наслідкам правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.

З огляду на очевидну неспівмірність стягнутої за рішенням суду суми середнього заробітку за затримку розрахунку з фактичним розміром заборгованості, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи та критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), а також постановах Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі №761/17815/18 (провадження №61-21117св19), від 29 липня 2020 року у справі №212/6331/19 (провадження №61-1610св20), від 02 грудня 2020 року у справі №152/1957/15 (провадження №61-4141св20), від 27 січня 2021 року у справі №332/3682/17 (провадження №61-9206св20) зменшити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних позивачу виплат при звільненні з 249835 грн. до 180 000грн., змінивши таким чином рішення суду першої інстанції в даній частині задоволених позовних вимог.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів частково задовольняє доводи апеляційної скарги про те, що розмір середнього заробітку стягнутий судом є неспівмірним з заборгованістю по заробітній платі, яка склалась перед позивачем.

Колегія суддів, погодившись із встановленим судом першої інстанції фактом порушення трудових прав позивача, що призвело до її душевних страждань та хвилювань, також погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, який визначений ним з урахуванням засад розумності та справедливості, оскільки позивач довела факт заподіяння їй відповідачем моральної шкоди довготривалим не вирішенням питання щодо виплати їй всіх належних сум при звільненні, а доводи апеляційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з висновками суду в цій частині і не є підставою для його скасування.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач є працевлаштованою та має інші постійні джерела заробітку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки це не звільняє відповідача від обов`язку щодо виконання вимог трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивачу сум у передбачені статтею 116 КЗпП України строки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення в цілому відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищенаведеного апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Селидівського міського суду Донецької області від 03 квітня 2023 року на підставі ч.1 ст.376 ЦПК України слід змінити в частині розміру сум заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стягнуті за рішенням суду. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні із його зменшенням з 249835,08 грн. до 180000 грн. зменшенню з 202,16 грн. до 199,69 грн. підлягає розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 .

Також колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру заборгованості по заробітній платі, зменшивши його з 814484,99 грн. до 32047,62 грн., отже зменшенню підлягає розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави з 1073,60 грн. до 422,24 грн.

Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача та зміною рішення суду першої інстанції, відповідачу необхідно компенсувати судовий збір, який сплачений ним за подання апеляційної скарги, у загальному розмірі 1084 грн. (450 грн. + 634 грн.).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Збагачувальна фабрика «Україна» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 03 квітня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 03 квітня 2023 року змінити в частині розміру заборгованості по заробітній платі, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Збагачувальна фабрика «Україна» на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 81494,99 гривень до 32047 (тридцять дві тисячі сорок сім) гривен 62 коп.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 03 квітня 2023 року змінити в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Збагачувальна фабрика «Україна» на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 249835,08 гривень до 180000 (сто вісімдесят тисяч) гривен 00 коп.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 03 квітня 2023 року змінити в частині розміру судового збору, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Збагачувальна фабрика «Україна» на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 202,16 грн. до 199,69 грн.

Повернути Приватному акціонерному товариству «Збагачувальна фабрика «Україна» судовий збір сплачений ним за подання апеляційної скарги у розмірі 1084 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повне судове рішення складено 07 вересня 2023 року

Головуючий суддя: О.В. Агєєв