ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 вересня 2023 року

м. Харків

справа № 641/50171/21

провадження № 22-ц/818/1665/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Куксова Віталія Вікторовича на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 червня 2023 року, постановлене під головуванням судді Цвірюка Д.В., -

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доХарківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без задоволення. Витрати зі сплати судового збору залишено за позивачем.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Куксов Віталій Вікторовичпросить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що при винесенні рішення судом першої інстанції не надано належної оцінки правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, не враховано принципу диспозитивності та засад змагальності сторін, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти. Зазначає, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, можуть свідчити саме про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Судом першої інстанції не надано належної оцінку доказам, які викладені позивачем у позовній заяві та поясненням свідків, що мають документальне підтвердження щодо спільного проживання та ведення спільного господарства, придбання майна для спільного користування у зазначений період.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять та позивачем не надано до суду першої інстанції достатньо достовірних та належних доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, а отже відсутні докази на підтвердження факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 03.12.2019 року.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.01.1996 року № НОМЕР_2 .

07 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кішкіної О.О. із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_2 .

Листом від 07.12.2019 року №790/01-16 приватним нотаріусом повідомлено ОСОБА_1 , що для видачі свідоцтва про право на спадщину необхідно подати нотаріусу документ, який підтверджує факт прийняття спадщини, юридично підтвердити родинний зв`язок зі спадкодавцем та/або факт спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менше, ніж п`ять років, та надати документи, які підтверджують право власності на спадкове майно за спадкодавцем.

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 з 28.06.1974 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 . Зазначений факт також підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкові від 06.07.2021 року.

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 з 15.06.1973 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до листа Основ`янсько-Слобідського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 08.10.2022 року №397-24.28-09 вбачається, що на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 були складені актові записи про:

-шлюб №884 від 12.08.1962 року, складений Основ`янсько-Слобідського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (колишня назва Комінтернівський районний у місті Харкові відділ ДРАЦС);

-розірвання шлюбу №59 від 19.01.1971 року, складений Основ`янсько-Слобідського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (колишня назва Комінтернівський районний у місті Харкові відділ ДРАЦС);

-шлюб №940 від 21.09.1972, складений Основ`янсько-Слобідського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (колишня назва Комінтернівський районний у місті Харкові відділ ДРАЦС);

-розірвання шлюбу №358 від 15.06.1977 року, складений Основ`янсько-Слобідського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (колишня назва Комінтернівський районний у місті Харкові відділ ДРАЦС).

З листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву Чугуївському та Печенізькому районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) вбачається наявність в Державному реєстрі актів цивільного стану актового запису про шлюб №940 від 21.09.1972 року, складеного Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції на ОСОБА_1 . Також наявний актовий запис про розірвання шлюбу №358 від 15.06.1977 року, складеного Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції на ОСОБА_1 . Зазначене також підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 15.06.1977 року.

Згідно листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у архівному фонді відділу та за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян за період з 2016 року актовий запис про шлюб та актовий запис про розірвання шлюбу на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не виявлено.

ОСОБА_1 був замовником придбання гранітних виробів(пам`ятник), що підтверджується копією договору №3/06 від 03.06.2020 року, копіями товарних чеків до вказаного договору та розрахунком.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що він був чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло. Останнім місцем реєстрації померлої було АДРЕСА_3 , зареєстрована була одна. Позивач вважає, що він є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , інших спадкоємців померла немає. На момент відкриття спадщини позивач близько 40 років проживав разом із померлою однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_3 , а тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України ОСОБА_1 вважає, що прийняв спадщину. Також вказує, що 19.11.2019 року ОСОБА_1 з ОСОБА_2 звернулись до Московського районного у місті Харкові ВДРАЦС ГТУЮ у Харківській області із заявою про державну реєстрацію шлюбу. Отже зазначає, що померла мала намір укласти з позивачем шлюб, державна реєстрація якого була призначена на 20.12.2019 року. Вказує, що протягом усього часу спільного проживання однією родиною ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, ОСОБА_1 здійснював нагляд за хворою ОСОБА_2 до останнього дня її життя, здійснював поховання. Відповідно до довідки гаражного кооперативу «Каскад» від 12.02.2021 року ОСОБА_1 приймав активну участь у будівництві гаражів із своєю цивільною дружиною ОСОБА_2 і користувався гаражем, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 з 1986 року і до теперішнього часу. 07.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Кішкіної О.О. з питань відкриття спадкової справи, однак позивачу було роз`яснено та надано повідомлення про розгляд заяви, що йому необхідно в судовому порядку встановити факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю зі спадкодавцем не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини. Встановлення даного факту має для позивача важливе значення, оскільки це впливатиме на можливість реалізації його спадкових прав та оформлення спадщини за законом після померлої. Також зазначає, що адреса, за якою зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 , однак фактично на момент відкриття спадщини ОСОБА_1 з 1996 року постійно мешкав за адресою: АДРЕСА_3 . Останні два роки ОСОБА_1 піклувався про ОСОБА_2 , оскільки остання дуже хворіла. Крім того, посилається, що на момент набуття померлою права власності на вказану квартиру, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже тривалий час проживали разом та перебували у родинних стосунках як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, тому вказане майно позивач вважає за потрібне віднести до спільного сумісного майна подружжя, оскільки весь час ОСОБА_1 на рівні з ОСОБА_2 дбав про стан майна, приймав участь у здійсненні комунальних платежів та суттєво покращив стан квартири. Також зазначає, що факт спільного побуту, ведення спільного господарства та перебування у родинних стосунках як чоловіка та жінки також підтверджується спільними фото та показами свідків.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно вимог статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.

Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Ці особи можуть перебувати у родинних стосунках або стосунках свояцтва, не перебувати у будь-яких з цих стосунків, або бути і в тих, і в інших стосунках. Домогосподарство може складатися з однієї особи.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 761/38043/17, провадження № 61-47739 св 18.

Надані позивачем копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності на святкуваннях чи в певних місцях, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між позивачем та померлою ОСОБА_2 склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї.

Такі правові висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 листопада 2020 року в справі № 750/12880/19 (провадження № 61-8759св20).

Не спростовують зазначених висновків і надані позивачем письмові документи, зокрема, довідка про членство в товаристві «Каскад», протокол засідання правління товариства «Каскад» №37 від 28.12.2018 року, а також договір №3/06 від 03.06.2020 року щодо придбання гранітних виробів(пам`ятник), розрахунок та товарні чеки на його виконання.

Наявність документів, пов`язаних зі смертю та захороненням спадкодавця, а також інших особистих документів, наданих позивачем до суду не є доказом проживання з померлою однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, перебування із нею у фактичних шлюбних відносинах чи спільного постійного проживання на час відкриття спадщини.

Посилання позивача на факт надання допомоги ОСОБА_2 під час її хвороби, не доводять факту проживання позивача та померлої однією сім`ю у вказаний період.

З відповіді Московського районного у місті Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області убачається, що з заявою про укладення шлюбу з ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 . Реєстрація шлюбу була призначена на 20.12.2019 року.

Проте подання заяви про укладення шлюбу не підтверджує проживання позивача з померлою однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, перебування із нею у фактичних шлюбних відносинах та спільного постійного проживання на час відкриття спадщини.

З показів свідків, допитаних в суді першої інстанції, убачається, що позивача бачили разом з ОСОБА_2 ; зазначають, що вони мешкали разом; вказують, що ніхто інший за адресою мешкання спадкодавця не проживав.

Натомість за відсутністю інших належних доказів, які б у своїй сукупності свідчили б про доведеність позовних вимог, покази свідків обґрунтовано не були прийняті судом.

Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку, що матеріали справи не містять та позивачем не надано до суду першої інстанції достатніх, достовірних та належних доказів відповідно до вимог статей 76-81 ЦПК України на підтвердження того, що між ним та ОСОБА_2 склались усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, а отже відсутні докази на підтвердження факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представником ОСОБА_1 адвокатом Куксовим Віталієм Вікторовичем надано до суду апеляційної інстанції : копія договору № 040314/2 від 14.03.2005 на 2 арк; копія договору №179 від 23.03.2006 на 2 арк; копія договору № 1009 від 09.11.2007 на 2 арк; копія договору № 9-П від 05.06.2008 на 2 арк; копії квитанцій про сплату комунальних послуг на 11 арк; копії виписок з медичної карти ОСОБА_1 на 8 арк.

З матеріалів справи вбачається, що вищевказані копії документів на підтвердження даних про ведення спільного бюджету між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подані лише до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів не приймає зазначені докази по справі з огляду на таке.

Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

При цьому колегія суддів виходить з того, що інтереси позивача при зверненні до суду першої інстанції з даним, були представлені адвокатом; надані докази до суду апеляційної інстанції знаходилась у позивача. При цьому зазначені докази до суду першої інстанції не надавалися. Про наявність будь-яких перешкод у надані суду першої інстанції вказаних доказів матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про залишення позовних вимог без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Куксова Віталія Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 13.09.2023 року.