Номер провадження: 22-ц/813/3900/23
Справа № 504/2278/14-ц
Головуючий у першій інстанції Добров П.В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.09.2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комінтернівської державної нотаріальної контори Одеської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 , про визнання недійсним свідоцтва про спадщину за законом та визнання права власності за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності, зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2014 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Комінтернівської державної нотаріальної контори Одеської області та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на боці відповідача, ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва на спадщину за законом та визнання права на спадщину.

Свій позов позивачка обґрунтовувала тим, що відповідачем невірно здійснено оформлення спадщини, яка залишилася після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що на початку листопада 2013 року при перегляді речей, які залишилися після смерті матері ОСОБА_5 , позивачкою було знайдено заповіт, який був складений та належним чином оформлений її батьком ОСОБА_4 , до смерті, у відповідності до якого єдиним спадкоємцем належної йому (батьку) частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є позивачка ОСОБА_1 . Також позивачка зазначила, що ОСОБА_5 дружина померлого ОСОБА_2 та мати позивачки, фактично відмовилася від частини вказаного дому, який був придбаний нею та батьком позивачки під час шлюбу, тому єдиним власником будинку на момент смерті був батько позивачки ОСОБА_4 . З огляду на викладене просить суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19.11.2002 р. ОСОБА_1 Комінтернівською державною нотаріальною конторою Одеської області, зареєстроване в реєстрі за № 2779, на спадщину, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 ;

- визнати за ОСОБА_1 право на частину спадщини, яка залишилася після смерті її батька ОСОБА_4 , а саме на частини житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- встановити порядок виконання судового рішення шляхом зобов`язання Комінтернівської державної нотаріальної контори Одеської області оформили та видати;

- ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з однієї черепашникової будівлі, зазначеної на схематичному плані під літ. «А», з прибудовою літ «А1» - жилою площею 56,7кв.м., загальною площею 101,1кв.м., а також надвірних господарчих будівель та споруд: літ. «Б» - котельні, «В» - сараю, «Г» - підвалу, «Д» - сараю, № 1-2 огорожі, І цистерни, ІІ брукування, розташованого на земельній ділянці площею 1589 кв.м.

14 липня 2014 року ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області Барвенко В.К. провадження у справі відкрито, запропоновано відповідачам надати до суду письмові заперечення проти позову.

23 липня 2014 року від державного нотаріуса Лисак А.В. надійшов лист за № 1409/02-14 з проханням цивільну справу за № 504/2278/14-ц слухати за їх відсутністю (а.с.14). Аналогічні листи були надіслані до суду 15.03.2016р. за № 447/01-16 (а.с.111) та 18.05.2016р. за № 885/01-16 (а.с.120).

29 вересня 2014 року від адвоката Каплі Т.А., представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на боці відповідача, ОСОБА_2 , надано до суду заперечення (а.с. 25-26) проти позову, обґрунтоване тим, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.10.2012 року, яке набрало законної сили, встановлені всі обставини справи, що стосуються спадкового майна житлового будинку АДРЕСА_1 , та фактично встановлені долі сторін: ОСОБА_2 належить частина спадкового майна, яка складається з 1/3 частки майна, що залишилася після смерті його батька, та 1/6 частка майна, що залишилася після смерті матері. Також рішенням суду визнане частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом. Крім того, відповідач зазначив, що при розгляді справи в 2011 році позивачка в судовому засіданні повідомила суд про те, що про заповіт їй було відомо ще в 1994 році та вона надавала нотаріусу заповіт, але 19.11.2002р. спадщина нею була оформлена за законом, а не за заповітом. Також ОСОБА_2 вважає, що позивачка ОСОБА_1 без поважних причин пропустила строк позовної давності щодо вимог про отримання спадщини за заповітом після смерті її батька, а тому в позові їй слід відмовити в повному обсязі.

09 грудня 2015 року позивачем надано клопотання про оголошення перерви на два тижні для можливості підготувати та подати до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с.101). Однак, такої заяви позивачем подано не було, позовні вимоги не змінювалися.

20 жовтня 2014 року ухвалою суду було витребувано з Комінтернівської нотаріальної контори Одеської області копію спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 04 березня 2015 року залучено ОСОБА_3 в якості співвідповідача по справі та виключено зі складу третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання про залучення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.09.2022 року ОСОБА_1 у задоволені позову до ОСОБА_3 , Комінтернівської державної нотаріальної контори Одеської області про визнання недійсним свідоцтва про спадщину за законом та визнання права на спадщину - відмовлено повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності, виділення в натурі частини будинку та земельної ділянки, зняття з реєстрації - задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з однієї черепашникової будівлі, зазначеної на схематичному плані під літ. «А», з прибудовою літ «А1» - жилою площею 56,7кв.м., загальною площею 101,1кв.м., а також надвірних господарчих будівель та споруд: літ. «Б» - котельні, «В» - сараю, «Г» - підвалу, «Д» - сараю, № 1-2 огорожі, І цистерни, ІІ брукування, розташованого на земельній ділянці площею 1589кв.м.

Знято з реєстрації (припинити реєстрацію) на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1589кв.м, яка зареєстрована за ОСОБА_1 .

Коротний зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, 02.11.2022 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу відповідно до вимог якої апелянт просить суд скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.09.2022 року, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Комінтернівської державної нотаріальної контори Одеської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 , про визнання недійсним свідоцтва про спадщину за законом - задовольнити в повному обсязі та відомивти у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності, зняття з реєстрації.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з тексту Рішення суду, яке оскаржується, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, що позивачкою надано до суду копію заповіту від 13 лютого 1990 року, складеного ОСОБА_4 , яким він заповідав належну йому 1/2 частину будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 .

Однак, звернувшись до державної нотаріальної контори з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька у січні 1998 року, ОСОБА_1 мала можливість отримати там відомості про наявність заповіту, але не скористалася цим правом.

Крім того, заповіт по своїй суті не є документом, що спонукає спадкоємців до вчинення певних дій, зокрема прийняття спадщини саме за заповітом. Спадкоємці не позбавляються права на отримання спадщини за законом. ОСОБА_1 12 січня 1998 року звернулась до Комінтернівської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого батька і отримала таке свідоцтво 19 листопада 2002 року. Отже наявність чи відсутність заповіту батька не вплинуло на той час на об`єм її прав і обов`язків.

З урахуванням зазначеного суд зробив висновок про те, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо зобов?язання Лиманської (раніше - Комінтернівської) державної нотаріальної контори оформити та видати їй свідоцтво на спадщину за заповітом є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Будь-якого іншого обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову рішення суду, яке оскаржується не містить.

Представник позивача не погоджується з вказаною позицією суду першої інстанції з урахуванням наступного. Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу УССР, який діяв на момент відкриття спадщини ОСОБА_4 , спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. 3 урахуванням того, що мати позивачки, ОСОБА_5 , фактично відмовилася від частини вказаного дому, який був придбаний нею та її чоловіком ОСОБА_4 під час шлюбу - єдиним власником цього будинку на момент смерті був саме ОСОБА_4 .

3 урахуванням наявності вищевказаного заповіту, приймаючи до уваги обставини, які були встановлені у судовій справі № 2-1341/2011, позивачка обґрунтовано вважала та вважає зараз, що розподіл спадщини, що залишилася після смерті її та Відповідача батька повинен проводитися наступним чином: частина житлового будинку АДРЕСА_1 повинна перейти ОСОБА_1 , на підставі вищевказаного заповіту. частина житлового будинку АДРЕСА_1 (з урахуванням відмови від спадщини жінки померлого - ОСОБА_5 ) повинна бути розподілена між спадкоємцями у рівних долях, тобто по цього будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Таким чином, нотаріальною конторою з урахуванням всіх вище викладених обставин, було невірно здійснено оформлення спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 . Нотаріальна контора повинна була видати ОСОБА_1 свідоцтво на право на спадщину за заповітом на частину вказаного будинку та свідоцтво на право на спадщину за законом на частину вказаного будинку. В свою чергу ОСОБА_4 повинен був також отримати свідоцтво на право на спадщину за законом на частину вказаного будинку.

Позиція суду першої інстанції спростовується тим, що відповідно до п. 111' Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 р. № 18/5 (у редакції, яка діяла на момент вдачі свідоцтва про право на спадщину) при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Єдиного реєстру перевіряє наявність або відсутність заповіту, складеного спадкодавцем у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ Інструкцію було доповнено зазначеним пунктом 111' згідно з наказом Міністерства юстиції України "Про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ" від 17 жовтня 2000 року № 51/5 (далі - наказ № 51/5). Віповідно до пункту 6 наказу № 51/5 на Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міське управління юстиції, державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України було покладено обов`язок в строк до 1 травня 2001 року забезпечити реєстрацію в Єдиному реєстрі заповітів, складених та посвідчених, змінених у встановленому законодавством порядку, заведених спадкових справ та виданих свідоцтв про право на спадщину до 1 грудня 2000 року відповідно до розділу 4 Положення про Єдиний реєстр Пунктом 7 наказу № 51/5 установлено з 1 травня 2001 року обов`язкову перевірку наявності (відсутності) заповіту та наявності (відсутності) заведеної спадкової справи за даними Єдиного реєстру згідно з пунктами 2.4, 3.3 Положення про Єдиний реєстр.

Таким чином в будь-якому випадку станом на 19.11.2002 р. (дату видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Позивачку), нотаріус повинен був виконати вимоги вказаної Інструкції. та перед оформленням спадщини - перевірити факт наявності, заповіту до оформлення права на спадщину, що, нажаль, зроблено не було.

При цьому, слід зазначити те, що належне оформлення спадщини за заповітом не призвело би до виникнення спорів щодо спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 і позивач отримала б право на спадкове майно у тому обсязі, у якому воно було передано їй за складеним заповітом. Судова практика Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду також свідчить про те, що видані свідоцтва про право на спадщину за законом при наявному заповіті судом визнаються недійсними. При цьому саме на нотаріуса покладений обов`язок щодо перевірки наявності чи відсутності заповіту. Зазначена позиція викладена наприклад у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 10 листопада 2021 року по справі № 272/606/16-ц (провадження № 61- 16036св20).

Що стосується зустрічної позовної заяви, апелянт вважає, що вказані в ній доводи суперечать вищевказаним обставинам та нормам права і тому для задоволення цієї позовної заяви у суду першої інстанції не було. З урахування цього апелянт вважає, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Виконкомом Фонтанської сільської ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області 15.11.1994р. видане Свідоцтво про смерть НОМЕР_1 (а.с.5).

На підставі Свідоцтва про право власності від 20.06.2002 р, виданого на підставі рішення виконкому Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 9/3 від лютого 1995року, ОСОБА_4 належав в цілому житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1 . (а.с.6).

19 листопада 2002 року ОСОБА_1 видане Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з житлового будинку під АДРЕСА_1 та складається з однієї черепашникової будівлі, зазначеної на схематичному плані під літ. «А», з прибудовою літ «А1» - жилою площею 56,7кв.м., загальною площею 101,1кв.м., а також надвірних господарчих будівель та споруд: літ. «Б» - котельні, «В» - сараю, «Г» - підвалу, «Д» - сараю, № 1-2 огорожі, І цистерни, ІІ брукування, розташованого на земельній ділянці площею 1589кв.м. (а.с.7).

Зазначене Свідоцтво на право на спадщину, видане 19.11.2002 року ОСОБА_1 державним нотаріусом Чос О.П., зареєстрованим в реєстрі за № 2779, рішенням Комінтернівського районного суду від 30.10.2012 року у цивільній справі № 2-1341/11 визнане частково недійсним. Таким чином, вимога позивачки про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом не підлягає задоволенню.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 15 лютого 2012 року в Комінтернівську державну нотаріальну контору Одеської області надано заяву про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 . Також ОСОБА_2 просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 . (а.с.50). Факт прийняття спадкоємцем спадщини перевірено нотаріусом по спільному проживанню із спадкодавцем, що підтверджується штампом в паспорті про прописку з грудня 1980 року до цього часу та Довідці, виданій Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області 30.01.2012р. № 306 про прописку та проживання спадкодавця (а.с. 51 зворотній бік).

Крім того, факт прийняття спадщини ОСОБА_2 встановлений також рішенням суду від 30.10.2012 р. Так, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , будучи зареєстрованим в будинку з 1980 року по теперішній час, відповідно до ст.ст.548, 549, 554 ЦК Української РСР фактично прийняв спадщину, що залишилася після смерті його батька ОСОБА_4 , та обґрунтовано на неї претендує.

Рішенням Комінтернівського суду від 30.10.2012 року також встановлено, що відмова від спадщини спадкоємиці ОСОБА_5 (дружина померлого ОСОБА_4 та мати позивачки та відповідача) здійснена з порушенням закону, що призвело до безпідставної видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.11.2002 року на цілий житловий будинок з надвірними господарськими будівлями і спорудами в порушення прав інших спадкоємців.

15 лютого 2012 року листом Комінтернівської державної нотаріальної контори за № 237/02-14 ОСОБА_1 була поінформована про те, що ОСОБА_2 фактично прийняв спадщину після смерті свого батька, у зв`язку із чим їй було запропоновано повернути свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19.11.2002р за реєстровим № 2779, для перерозподілу часток у спадщині між спадкоємцями та видачі нових свідоцтв про право на спадщину за законом на ім`я спадкоємців, які прийняли спадщину (а.с.56 зворотний бік).

Також, листом Комінтернівської державної нотаріальної контори від 15.02.2012 р. за № 236/02-14 було повідомлено ОСОБА_2 про можливість отримання свідоцтва про право на спадщину за законом тільки після повернення раніше виданого свідоцтва ОСОБА_1 (а.с.56).

22.07.2017 року державний нотаріус Лиманської районної державної нотаріальної контори повідомив про неможливість видати на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.152).

Судом встановлено, що спадщину померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 фактично прийняли у спадок його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Інших спадкоємців на момент розгляду справи не виявлено. Але свідоцтво про право на спадщину за законом отримала лише ОСОБА_1 .

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.01.2023 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.09.2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комінтернівської державної нотаріальної контори Одеської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 , про визнання недійсним свідоцтва про спадщину за законом та визнання права власності за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності, зняття з реєстрації було відкрито.

26.04.2023 року ОСОБА_3 було подано відзив на апеляційну скаргу, з якого вбачається, що відповідач за первісним позовом з доводами апеляційної скарги не погоджується, та просить суд її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалю Одеського апеляційного суду від 23.01.2023 року справу було призначено до розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.03.2023 року було витребувано у Комінтернівської районної державної нотаріальної контори (смт. Комінтерново, вул. Центральна, 75) належним чином завірені, прошиті та пронумеровані копії спадкової справи № 51701696 після смерті ОСОБА_5 , 1931 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року Комінтернівською районною державною нотаріальною конторою було надано копію спадкової справи ОСОБА_5 .

07.09.2023 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 адвоката Поночовної Тетяни Борисівни надійшла заява про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 07.09.2023 року з`явився представник ОСОБА_1 адвокат Іноземцев О.В., заперечував щодо задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі, просив суд її задовольнити.

Колегія суддів радячись на місці, без виходу до нарадчої кімнати, відхилила клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Поночовної Тетяни Борисівни про відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності вищевказаною явкою сторін.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_6 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 129 Конституції України основним засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Згідно частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1,4,5 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Виконкомом Фонтанської сільської ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області 15.11.1994р. видане Свідоцтво про смерть НОМЕР_1 (а.с.5).

На підставі Свідоцтва про право власності від 20.06.2002 р., виданого на підставі рішення виконкому Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 9/3 від лютого 1995року, ОСОБА_4 належав в цілому житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1 . (а.с.6).

19 листопада 2002 року ОСОБА_1 видане Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з житлового будинку під АДРЕСА_1 та складається з однієї черепашникової будівлі, зазначеної на схематичному плані під літ. «А», з прибудовою літ «А1» - жилою площею 56,7кв.м., загальною площею 101,1кв.м., а також надвірних господарчих будівель та споруд: літ. «Б» - котельні, «В» - сараю, «Г» - підвалу, «Д» - сараю, № 1-2 огорожі, І цистерни, ІІ брукування, розташованого на земельній ділянці площею 1589кв.м. (а.с.7).

Зазначене Свідоцтво на право на спадщину, видане 19.11.2002 року ОСОБА_1 державним нотаріусом Чос О.П., зареєстрованим в реєстрі за № 2779, рішенням Комінтернівського районного суду від 30.10.2012 року у цивільній справі № 2-1341/11 визнане частково недійсним. Таким чином, вимога позивачки про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом не підлягає задоволенню.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 15 лютого 2012 року в Комінтернівську державну нотаріальну контору Одеської області надано заяву про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 . Також ОСОБА_2 просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 . (а.с.50). Факт прийняття спадкоємцем спадщини перевірено нотаріусом по спільному проживанню із спадкодавцем, що підтверджується штампом в паспорті про прописку з грудня 1980 року до цього часу та Довідці, виданій Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області 30.01.2012 р. № 306 про прописку та проживання спадкодавця (а.с. 51 зворотній бік).

Крім того, факт прийняття спадщини ОСОБА_2 встановлений також рішенням суду від 30.10.2012 р. Так, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , будучи зареєстрованим в будинку з 1980 року по теперішній час, відповідно до ст.ст.548, 549, 554 ЦК Української РСР фактично прийняв спадщину, що залишилася після смерті його батька ОСОБА_4 , та обґрунтовано на неї претендує.

Рішенням Комінтернівського суду від 30.10.2012 року також встановлено, що відмова від спадщини спадкоємиці ОСОБА_5 (дружина померлого ОСОБА_4 та мати позивачки та відповідача) здійснена з порушенням закону, що призвело до безпідставної видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.11.2002 року на цілий житловий будинок з надвірними господарськими будівлями і спорудами в порушення прав інших спадкоємців.

15 лютого 2012 року листом Комінтернівської державної нотаріальної контори за № 237/02-14 ОСОБА_1 була поінформована про те, що ОСОБА_2 фактично прийняв спадщину після смерті свого батька, у зв`язку із чим їй було запропоновано повернути свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19.11.2002 р за реєстровим № 2779, для перерозподілу часток у спадщині між спадкоємцями та видачі нових свідоцтв про право на спадщину за законом на ім`я спадкоємців, які прийняли спадщину (а.с.56 зворотний бік).

Також, листом Комінтернівської державної нотаріальної контори від 15.02.2012 р. за № 236/02-14 було повідомлено ОСОБА_2 про можливість отримання свідоцтва про право на спадщину за законом тільки після повернення раніше виданого свідоцтва ОСОБА_1 (а.с. 56).

22.07.2017 року державний нотаріус Лиманської районної державної нотаріальної контори повідомив про неможливість видати на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.152).

Вислухавши сторони, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що первісний позов задоволенню не підлягає, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позивачкою надано до суду копію заповіту від 13 лютого 1990 року, складеного ОСОБА_4 , яким він заповідав належну йому частину будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 (а.с.10). Однак, звернувшись до державної нотаріальної контори з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька у січні 1998 року, ОСОБА_1 мала можливість отримати там відомості про наявність заповіту, але не скористалася цим правом. Крім того, заповіт по своїй суті не є документом, що спонукає спадкоємців до вчинення певних дій, зокрема прийняття спадщини саме за заповітом. Спадкоємці не позбавляються права на отримання спадщини за законом. ОСОБА_1 12 січня 1998 року звернулась до Комінтернівської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого батька і отримала таке свідоцтво 19 листопада 2002 року. Отже наявність чи відсутність заповіту батька не вплинуло на той час на об`єм її прав і обов`язків.

Тому, позовна вимога ОСОБА_1 зобов`язати Комінтернівську державну нотаріальну контору оформити та видати їй свідоцтво на спадщину за заповітом є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

З огляду на зазначене, спадкування майна померлого ОСОБА_4 між спадкоємцями проводиться за законом.

Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1267 ЦК України закріплено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Судом встановлено, що спадщину померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 фактично прийняли у спадок його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Інших спадкоємців на момент розгляду справи не виявлено. Але свідоцтво про право на спадщину за законом отримала лише ОСОБА_1 .

Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5, що втратила чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5, однак, була чинною на момент звернення до нотаріуса ОСОБА_2 , вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Відповідно до Закону України «Про нотаріат», Цивільного та Сімейного кодексів України нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, тощо), вживають заходи щодо спадкового майна, видають свідоцтва про право на спадщину.

Розділ 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначає, що на майно, що переходить за правом спадкування до спадкоємців, нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину, видача свідоцтва провадиться у строки, установлені цивільним законодавством України. Свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, кожному з них окремо із визначенням прізвища, імені, по батькові та часток у спадщині інших спадкоємців. Письмова заява про прийняття спадщини та відмову від неї подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. При підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, при переході майна за правом спадкоємства за заповітом до інших учасників цивільних відносин свідоцтво про право на спадщину видається цим особам. Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом витребування доказів перевіряє : факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво, перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині.

Таким чином діючим законодавством передбачено порядок оформлення спадкових прав, зокрема отримання свідоцтва про право на спадщину.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державним нотаріусом Комінтернівської районної державної нотаріальної контори заведено спадкову справу 12.01.1998року за № 2/98 та 19.11.2002року видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в п. 27 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

За вказаних обставин, видане ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 є частково недійсними в частині визначення частки у спадковому майні, а проведення державної реєстрації права власності за нею є незаконною та підлягає скасуванню. А тому позовна вимога ОСОБА_2 про зняття з реєстрації (припинення реєстрації) на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1589 кв.м, яка зареєстрована за ОСОБА_1 , підлягає задоволенню.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Зі змісту ст. 328 ЦК України вбачається, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

У зв`язку із тим, що державним нотаріусом Комінтернівської державної нотаріальної контори було відмовлено ОСОБА_2 в отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позовна вимога про визнання права власності на частку у спадковому майні підлягає задоволенню.

Згідно положень ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Водночас, згідно положень ч. 3 ст. 1268 спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно положень ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Позивачем не надано доказів того, що станом на день смерті ОСОБА_7 з нею проживала разом ОСОБА_8 .

Крім того, матеріали справи та спадкової справи свідчать, що до 15.01.2019 року з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_7 до нотаріуса ніхто не звертався.

Таким чином, позивачем не доведено, що ОСОБА_8 , яка померла через п`ять років після смерті спадкодавця, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7 , тобто, успадкувала спірну земельну ділянку.

Саме лише існування заповіту на ім`я ОСОБА_8 не свідчить про прийняття нею спадщини без дотримання вимог ч. 3 ст. 1268 та ч. 1 ст. 1269 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки вказані аргументи зводяться до незгоди з рішенням суду та не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами.

Слід також зазначити, що європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, $ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвiсаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції). (dec.): Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) (ВП). 8 41. Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384. 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.09.2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12.09.2023 року.

Головуючий: О.В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе