Номер провадження: 22-ц/813/6222/23
Справа № 501/699/23
Головуючий у першій інстанції Тордія Е.Н.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2023 року, у складі судді Тордія Е.Н.,

встановив:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини інваліда ІІ групи.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила , що 17 серпня 2013 року вона уперше уклала шлюб з відповідачем. На даний час шлюб між сторонами розірваний. Сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 . Дитина проживає разом з матір`ю, знаходиться на її утриманні та вихованні. Відповідач щомісячно сплачує визначені рішення суду аліменти. Джерелом доходів позивачки є державна соціальна допомога особі з інвалідністю. Майже всі кошти, які отримує позивачка витрачаються на лікування. Відсутність добровільного утримання відповідачем своєї непрацюючої дружини, ставить її у скрутне матеріальне становище. Позивачка, має хронічний діагноз у зв`язку з чим їй встановлено безстроково інвалідність ІІ групи. Враховуючи відсутність у ОСОБА_1 самостійного доходу, чоловік має їй компенсувати втрату можливості повноцінно себе реалізувати у громадському житті та надавати визначену законодавством допомогу дружині в розмірі 8000 грн. щомісячно, але не менше ніж 1/6 частки від усіх видів доходу відповідача, починаючи з дати звернення з цим позовом.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з наведеним рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його до апеляційного суду. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що отримала статус інвалідності 23.12.2014. Шлюб, що було укладено з ОСОБА_2 було розірвано 28.01.2014, за рішенням, яке набрало законної сили 01.03.2014. Тобто набуття статусу особи з інвалідністю відбулось протягом одного року після розірвання шлюбу, як то вимагає ст. 76 Сімейного кодексу України, але зазначені обставини не були прийняті до уваги судом першої інстанції. Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд послався на те, що розмір пенсії ОСОБА_1 становить 2500 грн, що є вищим ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. Поряд з цим, судом не прийнято до уваги те, що позивачка потребує регулярного медичного догляду, вартість якого значно перевищує розмір отриманої пенсії. Наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 повинен надавати визначену законодавством допомогу дружині. За таких обставин, позивачка просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_2 в поданому відзиві, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечує та просить суд оскаржуване рішення залишити без змін. Крім того, ОСОБА_2 надав додаткові заперечення до апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність вимог.

Справу розглянуто в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачка отримує пенсію, яка перевищує встановлений розмір щомісячного прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, та відповідач не здатний надавати допомогу.

Проте погодитися з такими висновками неможна, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.08.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 17.08.2013 серії НОМЕР_1 .

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28.01.2014 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

14.02.2018 шлюбміж ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано повторно (а.с.16 т.1).

11.05.2022 шлюб між сторонами розірвано.

22.12.2014 ОСОБА_1 вперше встановлена інвалідність.

21.12.2016 при повторному огляді встановлено третю групу інвалідності до 21.12.2018; 27.07.2021 при повторному огляді ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності на загальних підставах безстроково (а.с.18,70,196 т.1).

Згідно довідки, виданої КНП «Чорноморська лікарня» Чорноморської міської ради від 14.02.2023 ОСОБА_1 отримала ІІ групу інвалідності, перебуває на обліку у лікаря-невролога, потребує постійного прийому ліків, перебувала на лікуванні, проходила лабораторне обстеження.

Тобто, позивачка є непрацездатною особою, інвалідність встановлена протягом року з часу розірвання першого шлюбу з відповідачем, надалі такий стан підтверджено під час перебування з відповідачем в повторному шлюбі, тому у розумінні ч. 3 ст. 75 СК України є особою, яка має право на утримання.

З копії трудової книжки виданої 20.06.2005 серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 ( ОСОБА_1 ) вбачається, що 31 липня 2014 року ОСОБА_1 звільнена у зв`язку зі скороченням, 13 грудня 2014 року є відмітка про призначення пенсії.

Відповідно до довідки про доходи № 883813 від 10 січня 2023 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Чорноморському об`єднаному ПФУ в Одеській області та отримує пенсію по інвалідності, сума пенсії за період з 01 липня 2022 року по 31 грудня 2022 року складає 14 000 грн, розмір щомісячної пенсії 2300 2500 грн.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23 березня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою : АДРЕСА_1 .

З квитанцій від 09 січня 2023 року та від 09 березня 2023 слідує, що ОСОБА_1 здійснює оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

Докази про існування у ОСОБА_1 інших джерел доходів у справі відсутні, посилання на її працевлаштування та отримання доходу від здачі майна в оренду станом на час вирішення спору доказами не підтверджено, відтак такі доводи відповідача до уваги не приймаються.

Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той з подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом першої, другої чи третьої групи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Частиною 4 ст. 75 СК України передбачено, що один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Разом із тим відповідно до правового висновку, викладеного в постанові ВС від 24 червня 2021 року у справі №759/6629/19 положення частини четвертої статті 75 СК України варто тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким є один з подружжя, що потребує матеріальної допомоги.

Аналіз норм СК України свідчить про те, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України.

Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.

У розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності (онкологічного захворювання) така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.

Тобто, зміст частини четвертої статті 75 СК України варто тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у цій справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги.

Призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.

Верховний Суд вважав, що положення частини четвертої статті 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, не відповідають нормам статей 3, 8 та 48 Конституції України, тому суд її не застосовує.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин слід враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, висновки суду про те, що отримання позивачкою пенсії у розмірі, що перевищує розмір прожиткового мінімум виключає можливість отримання аліментів, є помилковою.

Ознаки зловживання позивачкою правом не доведені, тому підставою відмови в задоволенні позову бути не можуть.

Позивачкою надані докази на підтвердження витрат на сплату комунальних послуг (а.с.68,69,70,83т.1), а також довідки лікувальних закладів, які свідчать про лікування та необхідність регулярного вжиття ліків, тобто існування додаткових обтяжень, відтак, не надав оцінку таким обставинам, суд дійшов помилкового висновку про те, що отриманням пенсії ОСОБА_1 забезпечується прожитковий мінімум достатній для забезпечення проживання.

Крім того, у сторін є неповнолітня дитина, обов`язки щодо утримання якої є рівними, дитина проживає з ОСОБА_1 , при цьому її пенсія складає 2300 -2500 грн, тобто не суттєво перевищує прожитковий мінімум, що також є аргументом на користь того, що витрати останньої виходять за межі пенсійних виплат.

Також, суд послався на те, що позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б підтвердили фінансову платоспроможність відповідача надавати допомогу на утримання непрацездатної дружини інваліда ІІ групи, але такі обставини не повинні доказуватися позивачкою, тягар доказування неспроможності сплачувати аліменти у разі заперечень покладається на відповідача, який такі обставини не довів.

Надаючи заперечення на позов, ОСОБА_2 долучив копію висновку оцінки потреб сім`ї, з якого видно, що він у період з 04.01.2022 по 10.01.2022 працював інженером по налагодженню великих комп`ютерних установ в Королівстві Нідерланди, м.Бреда (а.с.73-74,т.1), і відомостей на спростування цього станом на час вирішення спору не надав.

Крім того, клопотання ОСОБА_1 про витребування інформації про доходи відповідача не було розглянуто судом першої інстанції (а.с.156,т.1), відтак з огляду і на такі процесуальні порушення не може бути доводом для відмови у позові.

Зважаючи на викладене, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позову, стягненню з відповідача з врахуванням обставин справи, сплату аліментів на утримання дитини, підлягають аліменти в розмірі 2000 грн щомісячно.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2023 року скасувати, ухвалити нове.

Стягувати з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) аліменти на утримання дружини, в розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з 23.02.2023 на час інвалідності ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: