Справа № 308/1060/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 липня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ЗУБАШКОВА М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/1060/17 за позовом керівника Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області Д. Кириленка в інтересах держави до Ужгородської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельних ділянок, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2022 року, повний текст якої складено 16 травня 2022 року, головуючий суддя Данко В.Й., -

встановив:

02.02.2017 керівник Ужгородської місцевої прокуратури Д. Кириленко звернувся до суду з позовом до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про скасування рішень про надання земельних ділянок, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельних ділянок. Позов мотивувався таким.

Ужгородською місцевою прокуратурою вивчено стан дотримання вимог земельного законодавства щодо порядку набуття громадянами права користування земельними ділянками комунальної власності.

Було встановлено, що рішенням 26-ї сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 № 1507 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» надано ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0100 га для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 .

Рішенням 27-ї сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 № 1885 затверджено ОСОБА_1 проект землеустрою та передано земельну ділянку у власність.

У подальшому ця земельна ділянка була за договором купівлі-продажу від 20.02.2016 відчужена ОСОБА_2 , який здійснив її поділ на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :59:001:0371 і :59:001:0372.

Указані вище рішення прийняті Ужгородською міською радою з порушенням вимог земельного і містобудівного законодавства, тому підлягають визнанню незаконними, а земельні ділянки витребуванню.

За загальним правилом, встановленим ст. 20 ч. 5 ЗК України, види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель визначаються власником самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм; режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій; такий режим забудови є обов`язковим для врахування під час розроблення землевпорядної документації (ст. 39 ЗК України, ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

За генеральним планом м. Ужгорода земельна ділянка, яка була надана гр-ці ОСОБА_1 , не належала до земель гаражного будівництва, план зонування та детальний план території були відсутні, земельна ділянка була відведена за рахунок зелених насаджень по АДРЕСА_1 , у межах «червоної лінії», за рахунок вулиці, яка належить до земель загального користування і не може передаватися в приватну власність, тому відповідні рішення Ужгородської міської ради суперечать вимогам ст.ст. 20, 39, ст. 83 ч. 3 п. «а» ЗК України, ст.ст. 19, 24, 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.ст. 17, 18 Закону України «Про автомобільні дороги».

Відповідно до положень ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», суб`єктом права комунальної власності, зокрема, на землю в м. Ужгороді є територіальна громада міста, від імені та в інтересах якої правомочності власника реалізує Ужгородська міська рада, яка повинна при цьому діяти згідно із законом.

Порушення вимог закону при наданні земельної ділянки гр-ці ОСОБА_1 свідчить про порушення волевиявлення власника землі (територіальної громади міста) щодо вибуття землі з комунальної власності міста. Відтак, наявні передбачені ст. 388 ЦК України підстави для витребування земельних ділянок.

Державна інспекція сільського господарства України та Державна служба з питань геодезії, картографії та кадастру не наділені повноваженнями на пред`явлення позовів про скасування незаконних рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Ужгородська міська рада неналежним чином здійснює захист інтересів територіальної громади м. Ужгорода, сама порушила вимоги закону.

Тому прокурор відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 45 ЦПК України є самостійним позивачем в інтересах держави у справі і в разі підтвердження підстав для представництва користується повноваженнями відповідної сторони процесу.

Посилаючись на ці обставини, вказуючи на порушення Ужгородською міською радою вимог ст. 19 Конституції України та інших вимог законодавства, на необхідність забезпечення належного регулювання земельних відносин, зазначаючи, що діє в інтересах держави з метою задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання щодо порядку та правомірності розпоряджання земельними ділянками комунальної власності, маючи на меті повернення територіальній громаді землі, яка незаконно, проти її волі вибула з її володіння, прокурор просив:

«Визнати незаконним та скасувати пункт 2.74 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за № 1507 та пункт 1.53 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за № 1885.

Накласти арешт на земельні ділянки за кадастровими номерами :59:001:0371 та :59:001:0372.

Витребувати від ОСОБА_3 земельні ділянки за кадастровими номерами :59:001:0371 та :59:001:0372 загальною площею 0,0100 га вартістю 75932 грн, сформованих за рахунок поділу земельної ділянки за кадастровим номером :59:001:0357 на користь територіальної громади міста Ужгорода скасувавши рішення про державну реєстрацію права власності на них.».

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 03.02.2022 постановлено «замінити позивача Ужгородську місцеву прокуратуру його правонаступником Ужгородською окружною прокуратурою».

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13.05.2022 провадження в справі в частині вимог про визнання незаконним та скасування пункту 2.74. рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за № 1507 закрито з підстави, передбаченої ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13.05.2022, з урахуванням ухвали цього ж суду від 28.11.2022 про виправлення описки в рішенні суду, позов задоволено частково:

витребувано від ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами :59:001:0371 та :59:001:0372, сформовані за рахунок поділу земельної ділянки за кадастровим номером :59:001:0357, на користь територіальної громади міста Ужгорода;

в інших вимогах позову відмовлено;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь прокуратури Закарпатської області судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що:

у справі встановлені підстави для представництва прокурором інтересів держави, оскільки Державна інспекція сільського господарства України та Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру не наділені повноваженнями на пред`явлення позовів про скасування незаконних рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а Ужгородська міська рада неналежним чином здійснює захист інтересів територіальної громади м. Ужгорода;

на підтвердження своїх вимог прокурор спирався на докази щодо відсутності кворуму на сесії міської ради, на якій було прийняте оспорене рішення, що здобуті в рамках кримінального провадження, яке триває, а відтак ці докази є недопустимими в цивільному процесі;

зі змісту підстав позову вбачається, що представник позивача не заперечує проти наявності рішень щодо плану зонування або детального плану території, натомість позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішення про затвердження детального плану територій та зонування є нікчемними, не набрали чинності з огляду на відсутність кворуму у міської ради при їх прийнятті, однак правомірність рішень про затвердження детального плану територій та зонування не є предметом правової оцінки у справі;

представник позивача не довів обставини відсутності затвердженого детального плану територій або зонування, тому підстави для застосування приписів частини 3 статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до спірних правовідносин та задоволення позовних вимог із цих підстав відсутні;

використання земель житлової та громадської забудови з метою будівництва індивідуальних гаражів не суперечить положенням земельного законодавства, яке було чинне на момент прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою, суд погоджується із твердженнями відповідачів про те, що передача земельної ділянки з кадастровим номером :59:001:0357 відбулася без зміни її цільового призначення;

територія, яка розташована у межах «червоних ліній», не може бути передана у приватну власність (ст. 83 ч. 4 п. «а» ЗК України), стосовно земель, які знаходяться в межах «червоних ліній» закон установлює пріоритет комунальної власності на землю над приватною і забороняє органам місцевого самоврядування передавати в приватну власність землі загального користування; за таких обставин, повернення спірної земельної ділянки позивачу не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном;

заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд всупереч вимогам ЗК України є неможливим;

зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки;

для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника; у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Колотуха І.О., оскаржив рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи скарги зводяться до такого.

Єдиним аргументом по суті, яким обґрунтоване рішення щодо незаконності дій Ужгородської міської ради, є факт розташування спірних земельних ділянок у межах «червоних ліній забудови».

Однак, суд не звернув уваги на наявність висновку про погодження містобудівної документації щодо можливості розташування металевого гаража, який не є капітальною спорудою та об`єктом нерухомості, в межах «червоних ліній забудови». Таке розташування металевого гаража не суперечить і цільовому призначенню земельних ділянок.

У світлі Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та практики Європейського суду з прав людини оскарженим рішенням суду порушується право відповідача на мирне володіння майном, яким охоплюється і поняття «правомірних очікувань», «законних сподівань».

Крім того, належним позивачем у цій справі мав бути орган Держгеокадастру України, а не прокурор, як це випливає з правової позиції, висловленої Великою Платою Верховного Суду у постанові від 01.06.2021 у подібній за обставинами справі № 925/929/19.

Сторона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в позові повністю.

Інші учасники процесу рішення суду не оскаржують.

У відзиві на апеляцію відповідача ОСОБА_2 заступник керівника Ужгородської окружної прокуратури М. Нірода вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, що прокурор мав підстави для звернення до суду в інтересах держави з цим позовом, оскільки прокурор надає підтримку одній зі сторін у спорі, якщо відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян або якщо необхідно захистити інтереси держави, а інші органи не мають повноважень на таке звернення до суду або неналежно здійснюють свої функції у спірних правовідносинах.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Колотухи І.О., який апеляцію підтримав, представника відповідача Ужгородської міської ради Белякова А.І., який скаргу відповідача ОСОБА_2 вважає обґрунтованою, прокурора Андрейчик А.М., яка апеляцію відповідача ОСОБА_2 не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог та з наведених ним підстав; апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, водночас апеляційний суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права; апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6 ЦПК України).

За приписами ст.ст. 6, 19 Конституції України, ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін; диспозитивність, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів) та обов`язок такого конкретного відповідача (відповідачів) відповідати за пред`явленим до нього (них) позовом;

обов`язок доказування позову лежить на позивачеві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача (позивачів) відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права, суд, вирішуючи позов за правилами цивільного судочинства, повинен виходити з того, що не вправі втручатися в іншу процесуальну юрисдикцію та в компетенцію відповідних державних органів, посадових осіб, які здійснюють власні або делеговані повноваження, а вирішує спір, який виник із таких дій (бездіяльності). Ці правила діють і в разі звернення до суду уповноважених осіб із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони пред`явлені належним чином, ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України, ЗК України та іншого пов`язаного законодавства щодо права власності на землю та його захисту, діяльності органів місцевого самоврядування.

Рішенням 26-ї сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 № 1507 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» (п. 2.74.) враховуючи генеральний план забудови м. Ужгорода надано ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0100 га для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 (а.с. 10 т. 1).

На підставі цього рішення ФОП ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_1 виготовив Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 , повна копія якого надана суду на стадії апеляційного розгляду справи, а окремі документи з якого надавалися суду першої інстанції. Відповідно до наявної в зазначеному проекті документації, зокрема:

Висновок Управління Держземагентства в Ужгородському районі Закарпатської області від 10.03.2015 № 31-709-0.3-2505/2-15:

земельна ділянка відводиться для будівництва індивідуальних гаражів;

ділянка належить до земель житлової та громадської забудови (ст. 19 ЗК України) та відводиться за рахунок цієї категорії земель і за рахунок земель житлово-експлуатаційних організацій Ужгородської міської ради;

склад угідь (згідно форми 6-зем): забудовані землі під житловою та громадською забудовою;

на земельній ділянці площею 0,0100 га відсутнє нерухоме майно;

на земельну ділянку встановлено обмеження містобудівного характеру: червона лінія забудови, площа під обмеженням 0,0100 га;

Управління погоджує проект землеустрою (а.с. 15-17 т. 1);

Перелік обмежень у використанні земельної ділянки, виданий Управлінням Держземагентства в Ужгородському районі Закарпатської області 10.03.2015 за № 31-709-0.3-2504/2-15:

на земельну ділянку встановлено обмеження містобудівного характеру (зона особливого режиму забудови): червона лінія забудови, площа під обмеженням 0,0100 га зелених зон (а.с. 17 т. 1).

Висновок Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради від 15.12.2014 № 3260:

земельна ділянка для будівництва індивідуальних гаражів відповідає містобудівній документації;

земельна ділянка відводиться в межах червоної лінії забудови, площа під обмеженням 0,0100 га, гаражне будівництво металевої конструкції не забороняється;

Управління погоджує проект землеустрою (а.с. 147 т. 1);

згідно з графічними матеріалами земельна ділянка належала до земель запасу Ужгородської міської ради та розташована в межах червоної лінії забудови по АДРЕСА_1 (а.с. 18-20 т. 1 та ін.);

земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :59:001:0357, інформацію про ділянку внесено до Державного земельного кадастру 13.03.2015 (а.с. 14 т. 1 та ін.).

Рішенням 27-ї сесії 6-го скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 № 1885 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» (пункт 1.53.) враховуючи генеральний план забудови м. Ужгорода затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_1 у власність призначену для будівництва індивідуальних гаражів земельну ділянку площею 0,0100 га з кадастровим номером :59:001:0357, розташовану по АДРЕСА_1 (а.с. 11-13 т. 1).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. за реєстровим № 27, ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0100 га з кадастровим номером :59:001:0357, розташовану по АДРЕСА_1 , що належала їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого державним реєстратором Ужгородського МРУЮ Сікою Л.А. 18.11.2015 (індексний номер 47883686), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 12105063 (а.с. 25-26 т. 1).

Новий власник нерухомого майна ОСОБА_2 на підставі виготовленої ФОП ОСОБА_4 . Технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :59:001:0357 здійснив її поділ на дві земельні ділянки: площею 0,0050 га з кадастровим номером :59:001:0371 і площею 0,0050 га з кадастровим номером :59:001:0372 (а.с. 21-24 т. 1).

Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Осташ В.А. прийняла 26.04.2016 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за ОСОБА_2 щодо земельних ділянок, призначених для будівництва індивідуальних гаражів, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 :

індексний номер 29420122, і за записом про право власності № 14324654 зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,0050 га з кадастровим номером :59:001:0371 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01);

індексний номер 29416806, і за записом про право власності № 14322707 зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,0050 га з кадастровим номером :59:001:0372 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) (а.с. 29-32 т. 1).

Нормативна грошова оцінка кожної з належних ОСОБА_2 земельних ділянок на 12.01.2017 становила 37966,00 грн (а.с. 27 ,28 т. 1).

Щодо земельних ділянок із кадастровими номерами :59:001:0371 і :59:001:0372 по АДРЕСА_1 залишилися чинними обмеження у їх використанні, що раніше були встановлені стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :59:001:0357 (а.с. 22 т. 1).

Конституцією України встановлено, що: держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8); органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19). Органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами (ст. 74 ч. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (Закон № 80/97-ВР)).

Земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами, з внесеними до Державного земельного кадастру даними щодо неї, у розумінні закону земельна ділянка є індивідуально визначеним оборотоздатним об`єктом цивільних прав (річчю, нерухомим майном) (ст. 79 ч. 1, ст. 79-1 ч. 1 ЗК України, ст. 177, ст. 178 ч. 1, ст. 179, ст. 181 ч. 1, ст. 182, ст. 184 ч. 1, ст. 190 ЦК України).

Право власності, у т.ч., на землю, набувається і реалізується відповідно до закону, це право гарантується, є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, обмежений у цих правах;

громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до визначених повноважень;

якщо рішення щодо приватизації земельної ділянки приймається не на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки, етап надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є складовою процедури набуття особою права власності на земельну ділянку;

земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення гарантій прав на землю;

особа вправі вимагати захисту як цивільного права, так і законного цивільного інтересу, зокрема, й інтересу щодо набуття у власність за наявності для того підстав конкретної земельної ділянки (ст.ст. 14, 41 Конституції України, ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 5, ст.ст. 15, 16, ст. 319 ч. 7, ст. 321 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 373, 386 ЦК України, ст. 1 ч. 2, ст. 5 ч. 1 п.п. «б», «в», «ґ», ст. 78 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 79, 81, 83, 90, 116, 118, 152, 153 ЗК України).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписана від імені України 09.11.1995 (Конвенція), і Перший протокол до Конвенції, підписаний від імені України 19.12.1996, у м. Страсбурзі, ратифіковані Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у силу положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ч.ч. 2, 4 ЦПК України є частиною національного законодавства, Конвенція, протоколи до неї та практика Європейського суду з прав людини застосовуються при розгляді справ як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ч. 1); проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ч. 2).

Право власності підлягає захисту, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 3 ч. 1 п. 5, ст.ст. 15, 16, 386 ЦК України, ст. 90 ч. 2, ст. 152 ЗК України). Власник має право вимагати усунення порушення його права, зокрема, управі вимагати визнання незаконним і скасування правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, управі вимагати скасування правовстановлюючого документа, державної реєстрації речового права, а також управі витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 16 ч. 2 п.п. 2, 3, 4, ст. 21 ч. 1, ст. 387, ст. 393 ч. 1 ЦК України, ст. 152 ч. 2, ч. 3 п.п. «г», «д», ст. 155 ч. 1 ЗК України, ст. 26 ч. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV)).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ст. 388 ч. 1 п. 3 ЦК України).

Територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин, набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 1 ч. 1, ст. 2 ч. 2, ст. 169 ч. 1, ст. 172 ЦК України). Розпорядження землями територіальної громади, зокрема, міста (землями комунальної власності) належить до компетенції відповідної міської ради (ст. 327 ЦК України, ст. 12 п.п. «а», «б», «в», ст. 80 п. «б», ст. 83 ч. 1, ст. 90 ч. 1 п. «а», ст. 116 ч. 1, ст. 118 ЗК України, ст. 10 ч. 1, ст. 26 ч. 1 п. 34 Закону № 80/97-ВР).

Чинні рішення органу місцевого самоврядування є обов`язковими до виконання на відповідній території, їх правомірність, як і правомірність розпорядження майном, набуття права власності, фактичного володіння майном, оскільки не встановлено протилежне, презюмуються (вищенаведені норми законодавства та ст.ст. 140, 143, 144, 145 Конституції України, ст.ст. 2, 4, 10, 16, 24, 25, 59, 60, 71, 73 Закону № 80/97-ВР, ст.ст. 328, 397 ЦК України).

За приписами ЗК України:

землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, до яких належать, зокрема, землі житлової та громадської забудови; земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (ст. 19 ч. 1 п. «б», ч. 2);

віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, … органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень;

зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення;

зміна цільового призначення земельних ділянок … комунальної власності провадиться … органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу;

види використання земельної ділянки в межах певної категорії … визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою (ст. 20 ч.ч. 1, 2, 5);

порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів … місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам …; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною (ст. 21 ч. 1 п.п. «а», «в»);

до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування (ст. 38);

використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст. 39);

громадянам України за рішенням органів … місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом (ст. 40);

до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (ст. 83 ч. 4 п. «а»).

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» (Закон № 3038-VI) передбачає, що:

червоні лінії - визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення (ст. 1 ч. 1 п. 14);

генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту;

на підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану;

у складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту; план зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану;

для населених пунктів з чисельністю населення до 50 тисяч осіб генеральні плани можуть поєднуватися детальними планами всієї території таких населених пунктів (ст. 17 ч.ч. 1, 2);

план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон;

план зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації;

зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон (ст. 18 ч.ч. 1, 2, 3);

детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території;

детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції (ст. 19 ч. 1);

детальний план території визначає, зокрема:

червоні лінії та лінії регулювання забудови;

містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території;

порядок організації транспортного і пішохідного руху (ст. 19 ч. 4 п.п. 2, 4, 9);

внесення змін до детального плану території допускається за умови їх відповідності генеральному плану населеного пункту та плану зонування території (ст. 19 ч. 10);

зміна функціонального призначення територій не тягне за собою припинення права власності або права користування земельними ділянками, які були передані (надані) у власність чи користування до встановлення нового функціонального призначення територій;

забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства (ст. 24 ч. 2);

у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється (ст. 24 ч. 3);

режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій;

режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації (ст. 25 ч.ч. 1, 2);

право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації (ст. 26 ч. 4);

спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні (ст. 29 ч. 4);

проекти забудови територій, розподілу територій, містобудівні обґрунтування з відповідними умовами та обмеженнями забудови земельних ділянок, будівельні паспорти, документи на введення об`єктів в експлуатацію …, розроблені та/або оформлені до набрання чинності цим Законом, можуть бути затверджені та використані після набрання чинності цим Законом; положення затверджених відповідно до цього пункту проектів забудови територій, … з відповідними умовами та обмеженнями забудови земельної ділянки враховуються під час розроблення, внесення змін та оновлення містобудівної документації на місцевому рівні (п. 4 Прикінцевих положень).

Закон України «Про автомобільні дороги» (Закон № 2862-IV) установлює, що:

вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю (ст. 16 ч. 1);

управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться (ст. 17);

складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування;

межі вулиці за її шириною визначаються «червоними лініями»; розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах «червоних ліній» вулиці не допускається (ст. 18 ч.ч. 1, 2);

основними обов`язками органів місцевого самоврядування у частині управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є, зокрема:

організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів за встановленими для них будівельними нормами, державними стандартами та нормами;

видача дозволів на прокладання нових та ремонт існуючих мереж у межах «червоних ліній» вулиць і доріг міст та інших населених пунктів (ст. 19 ч. 1 п.п. 2, 3).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) у контексті спору щодо права володіння земельною ділянкою, користування нею та захисту цих прав аналізуючи дії держави та органів місцевого самоврядування, які приймали відповідні рішення, зазначив, що:

особливо важливим є принцип «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб; зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (п. 70);

принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість; будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам;

з іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються; у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (п. 71).

У справі «Федоренко проти України» (Заява 25921/02), яка стосувалася дій держави у цивільних відносинах та захисту права власності, Європейський суд з прав людини у рішенні від 01.06.2006 вказав, що:

втручання має підтримувати «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи; намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 в цілому, включаючи другий пункт; тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями (п. 28).

02.11.2014 Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Трегубенко проти України» (Заява № 61333/00), яка стосувалася права особи на грошові кошти та дій держави, що спричинили порушення цього права, сформулював висновки, відповідно до яких:

позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом»; більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності; як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини; пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію; далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (Розділ «Стосовно права» ІІ «С» 2 «Оцінка Суду»);

Суд робить висновок, що хоча правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес», але, виходячи із обставин цієї справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правової певності… (п. 54).

23.01.2014 Європейський суд з прав людини розглянув справу ««East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) і оцінюючи дії держави, що призвели до позбавлення власника майна та до порушення інших майнових прав, констатував, що:

згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах; друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (п. 166);

перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним; вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (п. 167);

будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи; необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу; необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар; іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (п. 168).

Аналогічні висновки Європейський суд з прав людини робив і в інших своїх рішеннях. Таким чином, втручання у право власності з боку держави повинно бути законним, повинно переслідувати дійсний суспільний, публічний інтерес і повинно бути пропорційним. Ці критерії є оціночними і залежать від фактів і обставин конкретної справи. Втручання повинно переслідувати реальну мету щодо захисту відповідного права, а також передбачати реальну можливість виконання відповідного рішення.

Виходячи з викладеного апеляційний суд констатує таке.

Надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та прийняття в подальшому рішення про затвердження такого проекту і надання земельної ділянки у власність є нерозривно пов`язаними етапами процедури набуття особою права власності на земельну ділянку. Цільове призначення земельної ділянки по суті визначається ще на етапі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою за відповідним видом використання та цільовим призначенням земельної ділянки. Особа, якій надано такий дозвіл, розробляє проект землеустрою на підставі чинного та обов`язкового рішення органу місцевого самоврядування і поза будь-яким сумнівом управі розраховувати на законність такого рішення, відповідність цільового призначення земельної ділянки вимогам, які до цього ставляться.

Так само особа, яка набуває у власність земельну ділянку за результатом завершення вищевказаної процедури, в якій вона належно виконала покладені на неї офіційно обов`язки, передбачає та вправі розраховувати на законне рішення органу місцевого самоврядування щодо результату процедури та, відповідно, на цілком законне отримання у власність земельної ділянки. В даній справі рішення органу місцевого самоврядування, що приймаються у такій процедурі, не можуть розглядатися окремо одне від одного, без урахування їхнього зв`язку.

Рішенням Ужгородської міської ради від 07.11.2014 № 1507 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки був наданий ОСОБА_1 саме враховуючи генеральний план забудови м. Ужгорода, а в подальшому рішенням Ужгородської міської ради від 09.11.2015 № 1885 був затверджений проект землеустрою та була передана ОСОБА_1 у власність призначена для будівництва індивідуальних гаражів земельна ділянка теж враховуючи генеральний план забудови м. Ужгорода.

Земельна ділянка відводилася та передавалася у власність ОСОБА_1 за рахунок земель житлово-експлуатаційних організацій Ужгородської міської ради для будівництва індивідуальних гаражів, належність ділянки до земель житлової та громадської забудови та до угідь забудованих земель, відповідність ділянки містобудівній документації, а також відсутність заборони щодо гаражного будівництва металевої конструкції офіційно підтверджені спеціально уповноваженими на це органами виконавчої влади та місцевого самоврядування у сферах архітектури, містобудування та земельних відносин, якими, при цьому, одразу було встановлено обмеження містобудівного характеру (розташування ділянки в межах «червоної лінії забудови»). Неправомірність відповідних висновків і погоджень уповноважених органів, їх незаконність відповідним порядком не була встановлена та ніким не була доведена.

Земельну ділянку з такими параметрами було зареєстровано в Державному земельному кадастрі, право власності на земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Достовірність офіційних даних відповідних державних реєстрів презюмується і, оскільки не спростована, враховується у правовідносинах із третіми особами.

Суд першої інстанції погодився з тим, що на момент прийняття органом місцевого самоврядування оспорених рішень детальний план територій або зонування в м. Ужгороді існував, використання земель житлової та громадської забудови з метою будівництва індивідуальних гаражів не суперечить вимогам закону, а передача земельної ділянки відбулася без зміни її цільового призначення.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13.05.2022 провадження в справі в частині вимог про визнання незаконним та скасування пункту 2.74. рішення Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за № 1507 закрито з підстави, передбаченої ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України, а рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13.05.2022 у задоволенні вимог позову про визнати незаконним та скасування пункту 1.53. рішення Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за № 1885 відмовлено.

Прокурор діючи в цивільних і процесуальних відносинах вільно, на власний розсуд, не оскаржував ані ухвали суду про закриття провадження в справі щодо частини вимог, ані рішення суду в частині відмови в задоволенні позову та щодо певних висновків, зроблених судом у мотивувальній частині рішення, чим погодився з відповідними судовими рішеннями та висновками суду. Тож обидва ці нерозривно пов`язані рішення органу місцевого самоврядування, які в сукупності утворили правову підставу для набуття ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, залишилися чинними.

Отже, земельна ділянка була надана із земель житлової та громадської забудови саме для гаражного будівництва металевої конструкції відповідно до чинного на відповідний час генерального плану міста, містобудівної документації та містобудівної ситуації, що фактично мала місце, з відповідними цьому містобудівними обмеженнями, що одразу були встановлені та були доведені до відома набувача землі як умова для надання земельної ділянки. Ужгородська міська рада реалізувала свої повноваження власника та виконала відповідні управлінські функції. Протилежного в справі, як і недобросовісності ОСОБА_1 як набувача земельної ділянки, не доведено.

За таких умов немає підстав стверджувати про вади волі територіальної громади міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради щодо визначення цільового призначення спірної земельної ділянки, про невідповідність цього цільового призначення генеральному плану міста та містобудівній ситуації, документації і, як наслідок, про вади волі в сенсі власне волевиявлення, чіткого наміру за результатом відповідної процедури щодо передачі у власність фізичній особі земельної ділянки для гаражного будівництва металевої конструкції. Ані територіальна громада міста Ужгорода, ані будь-який інший суб`єкт не заперечували проти використання земельної ділянки саме з такою метою.

ОСОБА_2 набув і зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку за відплатним договором, укладеним із ОСОБА_1 , і після цього здійснив поділ земельної ділянки та оформив свої права на новоутворені ділянки.

Якщо йдеться про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння як такої, що вибула з володіння власника поза його волею (ст. 387, ст. 388 ч. 1 п. 3 ЦК України), предметом доказування є саме відсутність відповідного волевиявлення власника, суперечність володіння майном іншою особою волі первісного власника, а відтак володіння останнім набувачем (добросовісним набувачем) майном незаконно по суті, без належної для того правової підстави, яка б свідчила про вільне волевиявлення первісного власника на відчуження, передачу майна.

У правовідносинах, що мають місце, вільність волевиявлення територіальної громади міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради на первісне відчуження земельної ділянки ОСОБА_1 із відповідним цільовим призначенням і метою засвідчується чинними рішеннями ради від 07.11.2014 № 1507 (п. 2.74.) і від 09.11.2015 № 1885 (п. 1.53.).

Ухвалюючи рішення про витребування земельних ділянок від ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що в силу положень ст. 83 ч. 4 п. «а» ЗК України розташована у межах «червоної лінії» земельна ділянка не могла бути передана ОСОБА_1 у приватну власність, заволодіння відповідачкою землями, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд усупереч вимогам ЗК України є неможливим, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а для витребування земельних ділянок оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

На обґрунтування такої позиції суд послався на висновки, що формулювалися Верховним Судом:

у справах № 504/2864/13-ц (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/81842010)) і № 487/10128/14-ц (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85541621)) та стосувалися набуття у власність юридичними та фізичними особами земель, що належать до водного фонду (у межах прибережних захисних смуг водойм) і полягали, зокрема, в тому, що:

в силу специфіки земель водного фонду та особливих законодавчих правил щодо цих земель заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим, а розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, прямо передбачених законом;

якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, таку ділянку не можна було отримати у приватну власність для житлового будівництва;

зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ст. 59 ЗК України має розглядатися як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади;

у такому разі позовна вимога зобов`язати повернути земельну ділянку розглядається як негаторний позов, який може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду;

у справі № 653/1096/16-ц (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/75296538)), що стосувалася визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням про, зокрема, те, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Утім, суд застосував за аналогією нерелевантну в справі, що розглядається, судову практику, а відтак неправильно застосував і норми матеріального права. У спорах щодо права власності на землі водного фонду суд касаційної інстанції виходив із того, що набуття юридичними особами та громадянами у власність земель у межах прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг законом не передбачено, тому відповідними органами, зокрема, органами місцевого самоврядування, не можуть узагалі прийматися рішення про надання цим особам таких земель у власність. У справах щодо таких земель, а також у подібних справах щодо земель лісового фонду (з урахуванням особливостей надання різних земель лісового фонду у власність) суд касаційної інстанції враховував також, що в силу очевидності зовнішніх об`єктивних і видимих природних ознак таких земель (розташування біля урізу води, покриття ділянки лісовою рослинністю тощо) набувач діючи у відповідних відносинах добросовісно, розумно, обачно має достатню можливість приймаючи рішення усвідомлювати, яку саме ділянку землі він набуває у власність чи у володіння, тому міркування лише про покладання на компетентність органу, який надав земельну ділянку, не є достатніми для встановлення правомірності набуття такої ділянки.

Стосовно ж земель населеного пункту, призначених для житлової та громадської забудови, в тому числі, й земель, на яких розташовані дороги, вулиці та прилегла до них територія, набувач земельної ділянки не діє в умовах такої очевидності, не може із достатньою певністю знати чи передбачати, яка саме забудова допустима на відповідних земельних площах, у відповідних межах тощо, і, власне, й не повинен і не зобов`язаний це достеменно знати, оскільки звертаючись по виділення земельної ділянки покладається на компетентність відповідних уповноважених установ і органів та на правомірність їхніх дій і рішень. Земельні ділянки із земель житлової та громадської забудови можуть передаватися у приватну власність. Управління у сфері земельних відносин, як і у сфері організації та облаштування вуличної мережі і прилеглих територій, належить до компетенції відповідної місцевої ради та уповноважених органів архітектури, містобудування, земельних відносин, які, зокрема, в межах своїх повноважень можуть змінювати певні містобудівні умови, правила забудови, в тому числі, змінювати й умовні «червоні лінії забудови». Тож «червоні лінії забудови» не є чимось раз і назавжди встановленим, незмінним.

Беручи до уваги принципову відмінність між землями водного чи лісового фонду та землями житлової і громадської забудови населеного пункту як з огляду на очевидні зовнішні ознаки, так і зважаючи на порядок і умови набуття їх у власність, правові позиції сформульовані Верховним Судом у відповідних справах за цілком інших фактичних обставин, аніж у справі, що розглядається, та не можуть бути застосовані. Судом першої інстанції ці правові позиції поширені на правовідносини, що мають місце в справі, необґрунтовано. Понад те, суд застосував правові позиції щодо земель водного та лісового фонду за аналогією до земель загального користування населених пунктів, для чого підстав не мав, оскільки для застосування ані аналогії закону, ані аналогії права (ст. 8 ч.ч. 1, 2 ЦК України) до правовідносин, які врегульовані законом, умов немає. Суд не мав підстав для застосування в справі правил негаторного позову щодо земель загального користування населеного пункту (земель житлової та громадської забудови).

Суд указував на заборону передавати відповідну земельну ділянку у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, тоді як у справі про таке будівництво не йдеться і відповідний предмет розгляду відсутній: ділянка передавалася для будівництва металевого гаража із одразу встановленими містобудівними обмеженнями. При цьому, не встановлено порушення вказаних містобудівних обмежень, що є істотним у справі.

За конкретних обставин справи, що розглядається, неможливо погодитись також із висновком суду першої інстанції про те, що для витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння не вимагається визнання незаконним, недійсним чи скасування в усякому разі першого рішення, іншого розпорядчого акту, правочину, на підставі якого відбулося перше вибуття нерухомого майна з власності, володіння первісного власника майна. Якщо такий перший розпорядчий акт чи правочин є чинним, а відтак за презумпцією правомірним і обов`язковим для всіх, то відсутні фактичні та правові підстави стверджувати, що первісне вибуття майна з власності, володіння власника відбулося поза його волею, позаяк саме в першому такому акті чи правочині відображене волевиявлення власника майна, вільність якого залишається неспростованою.

У ситуації, коли перший набувач права власності на землю не мав очевидних підстав сумніватися в можливості правомірно набути у власність конкретну земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, вільність волевиявлення відчужувача землі та добросовісність дій набувача землі підлягають з`ясуванню, а законність рішень щодо надання у власність земельної ділянки, щодо яких були заявлені відповідні вимоги, підлягає оцінці шляхом вирішення таких вимог по суті. При вирішенні таких вимог підлягають перевірці та оцінці й підстави, на яких ґрунтувалися рішення органу місцевого самоврядування (висновки, погодження відповідних органів, за необхідності інші документи щодо земельної ділянки).

Відповідно до правової конструкції віндикаційного позову прокурор як позивач в інтересах держави правильно заявив вимоги про визнання незаконними та скасування відповідних пунктів рішень органу місцевого самоврядування як передумови для витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Однак, жодна з таких вимог не була задоволена і позивачем відповідні судові рішення щодо цього не оскаржувалися, як не оскаржувалося і рішення суду щодо мотивів його ухвалення стосовно застосування до суто віндикаційного позову правил негаторного позову та виходу за межі фактичних і правових підстав позову саме як віндикаційного.

У вищенаведеній постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц Велика Палата Верховного Суду у контексті способу захисту порушеного права, співвідношення вимог віндикаційного та негаторного характеру щодо земельної ділянки водного фонду, яка незаконно вибула з володіння первісного власника, взаємозв`язку пред`явлених вимог зазначила, зокрема, що:

власник з дотриманням вимог ст.ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача;

для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п. 66);

зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ст. 59 ЗК України має розглядатися як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади;

у такому разі позовна вимога зобов`язати повернути земельну ділянку має розглядатися як негаторний позов, який може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (п. 71);

з огляду на наведене правильним є … те, що застосування до договору міни наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, не призводить до поновлення прав держави та не дає підстав для задоволення вимоги про повернення земельної ділянки у власність держави як наслідку недійсності договору міни (п. 72);

однак такий висновок є неповним без оцінки законності передання земельної ділянки першому набувачеві і вирішення вимог прокурора про визнання недійсними протоколу та договору купівлі-продажу, провадження за якими суд апеляційної інстанції безпідставно закрив (п. 73).

оскільки всі пред`явлені прокурором вимоги є взаємопов`язаними, спрямованими на оспорення права на земельну ділянку її кінцевого набувача …, і їх слід розглядати разом за правилами цивільного судочинства …, Велика Палата Верховного Суду вважає висновки суду … неповними та такими, що не враховують усіх суттєвих обставин справи (п. 74).

Аналогічний підхід Велика Палата Верховного Суду застосувала і в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101829985), яка стосувалася права власності на землі лісогосподарського призначення, де вказала, зокрема, що:

заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, жодних умов не може виникнути право власності; якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою (п. 59);

особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем; у випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності … насправді і далі належатиме іншій особі власникові; останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (п. 63);

визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (п. 72);

рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване …, тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена; під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia «суд знає закони» …, тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (п.п. 109, 142);

власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача; для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п. 148);

для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (п. 149).

Постановою Верховного Суду від 11.05.2022 у справі № 305/1967/16-ц, на яку посилався прокурор під час апеляційного розгляду справи і в якій застосовані такі самі правові позиції, теж вирішувався спір щодо права власності на землю лісогосподарського призначення (https://reyestr.court.gov.ua/Review/104308956).

Таким чином, у зазначених постановах відповідні висновки формулювалися за обставин, коли з огляду на природні ознаки земельних ділянок для їх набувачів було очевидно, що ділянки підлягають особливому регулюванню, чого немає в справі, що розглядається. Попри це, і в указаних постановах не сформульовані висновки, які б виключали необхідність перевірки законності передання землі першому набувачеві, визнання незаконним, недійсним чи скасування першого розпорядчого акту або правочину, яким оформлене волевиявлення власника земельної ділянки на її відчуження.

Навпаки, вказується на необхідність такої перевірки та вирішення вимог щодо чинності відповідних рішень, правочинів, на те, що для витребування нерухомого майна не є необхідним оспорювання саме наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, що відповідає усталеній судовій практиці, яка виходить із того, що немає потреби оспорювати весь ланцюг наступних після першого рішень та/або правочинів щодо нерухомого майна. У справі, що розглядається, в умовах неочевидності для набувача земельної ділянки особливостей її правового статусу перевірка волевиявлення власника на відчуження земельної ділянки була необхідною і відповідні вимоги позивачем були заявлені. У контексті міркувань про перевірку законності рішення органу місцевого самоврядування, яке, до прикладу, не оскаржувалося безпосередньо, слід також пам`ятати, що суд розглядає позов лише з тих фактичних підстав, із яких він заявлений, і щодо предмета, який ним визначений, тому не вправі виходити за межі підстав і предмета позову.

Конституцією України встановлено, що: держава відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8); держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 13); органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ст. 55).

Право обирати спосіб захисту права належить позивачу, який виходить, зокрема, з того, що установлений законом, прямо передбачений ним у відповідних правовідносинах спосіб захисту права «за замовчуванням» є ефективним, позаяк саме це мав на увазі законодавець установлюючи його і позивач на це покладається, очікує відповідного захисту порушеного права. Особа не може бути позбавлена права звернутися до суду по захист у спосіб та з вимогами, прямо передбаченими чинними як загальними, так і спеціальними актами законодавства. Таке звернення до суду є конституційним правом особи. Тож у разі, якщо законом передбачений відповідний спосіб захисту права і особа звернулася за таким захистом до суду, суд зобов`язаний застосувати саме і передовсім такий спосіб захисту права.

Отже, прокурор як позивач у сенсі способу захисту права обґрунтовано обрав спосіб усунення порушення права власності територіальної громади міста Ужгорода на землю шляхом скасування рішень органу місцевого самоврядування, наслідком чого поставив вимогу про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, що поряд із іншими є прямо передбаченим законом способами захисту цивільних прав.

Із закриттям провадження в справі щодо одного рішення органу місцевого самоврядування та з відмовою в позові щодо іншого рішення відсутні фактичні та правові підстави для висновку про те, що волевиявлення територіальної громади міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради на передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови з визначеними містобудівними обмеженнями щодо неї не було вільним, а таке надання землі було протиправним. Територіальна громада міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради розпорядилася своїм правом власності на землю, її право власності на ділянку із земель, з числа яких земельні ділянки можуть надаватися у власність, припинилося. Правові підстави для набуття ОСОБА_1 у власність земельної ділянки не були спростовані.

Залишивши чинними рішення органу місцевого самоврядування, де рішення про надання земельної ділянки у власність першому набувачу є правовстановлюючим актом, і водночас задовольнивши похідну вимогу, витребувавши від останнього набувача земельні ділянки як такі, що ними він володіє незаконно, суд ухвалив суперечливе рішення.

Наведене є достатньою підставою для захисту права власності ОСОБА_2 як останнього за ліком набувача земельної ділянки, поділеної в подальшому на дві ділянки. Передбачених законом і доведених підстав для позбавлення цього відповідача права власності на земельні ділянки немає.

Доводом апеляції відповідача ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції є відсутність підстав для представництва інтересів держави прокурором. Питання представництва прокурором інтересів держави вже виникало в цій справі. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 22.09.2021 було скасовано ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 05.02.2021 про залишення позову без розгляду, справу було направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 161-169 т. 2).

Апеляційний суд в ухвалі зазначив, що суд першої інстанції наявності чи відсутності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, обсягу повноважень такого органу, питання конкретного виконання прокурором за наявності для того підстав процедури, необхідної для представництва інтересів держави в суді, не перевірив.

На час пред`явлення прокурором позову законодавство окрім правил, визначених ст. 2, ст. 167 ч. 1, ст. 169 ч. 1, ст.ст. 170, 172 ЦК України, встановлювало таке.

Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» (Закон № 3166-VI):

систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України та інші центральні органи виконавчої влади; міністерства забезпечують формування та реалізують державну політику в одній чи декількох сферах, інші центральні органи виконавчої влади виконують окремі функції з реалізації державної політики; повноваження міністерств, інших центральних органів виконавчої влади поширюються на всю територію держави (ст. 1 ч.ч. 1, 2);

центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції (ст. 16 ч. 1);

основними завданнями центральних органів виконавчої влади є, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю); здійснення інших завдань, визначених законами України (ст. 17 ч. 1 п.п. 2, 5);

міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (ст. 28).

Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затверджене Указом Президента України від 13.04.2011 № 459/2011:

Державна інспекція сільського господарства України є центральним органом виконавчої влади, … входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі (п. 1);

Держсільгоспінспекція України відповідно до покладених на неї завдань: організовує та здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за дотриманням вимог земельного законодавства при набутті права власності на земельні ділянки за договорами купівлі-продажу, міни, дарування, застави та іншими цивільно-правовими угодами; проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема, за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; використанням земельних ділянок відповідно до цільового призначення; дотриманням вимог земельного законодавства органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування з питань передачі земель у власність та надання у користування, у тому числі в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах (п. 4 пп. «а»);

Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене Постановою КМ України від 14.01.2015 № 15:

Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру є центральним органом виконавчої влади, … який реалізує державну політику у сфері … земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів (п. 1);

основними завданнями Держгеокадастру є, зокрема, реалізація державної політики у сфері земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів (п. 3 пп. 1);

Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; використанням земельних ділянок відповідно до цільового призначення; дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах (п. 4 пп. 25-1);

вживає відповідно до закону заходів щодо повернення самовільно зайнятих земельних ділянок їх власникам або користувачам (п. 4 пп. 25-10).

ЗК України (ст. 15-2), Закон України «Про охорону земель» (ст. 5 ч. 2, ст. 19 ч. 1), Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (ст. 2, ст. 5 ч. 1, ст. 6 ч. 1 п.п. «а», «д», «е», ст. 10 ч. 1):

спеціально уповноваженими центральними органами виконавчої влади в галузі охорони земель є, зокрема, центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин; у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі;

основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є: забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України; запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення;

державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі;

до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належить здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; вжиття відповідно до закону заходів щодо повернення самовільно зайнятих земельних ділянок їх власникам або користувачам; вирішення інших питань відповідно до закону;

державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Законом передбачено відповідальність, зокрема, цивільну, за порушення суб`єктами земельних правовідносин земельного законодавства (ст.ст. 152-155, 211, 212 ЗК України), відповідно до цих та зазначених вище положень закону позбавлення права на землю, втручання у відповідні права, захист прав суб`єктів правовідносин, розв`язання спорів щодо відповідних прав здійснюються судовим порядком.

Виходячи із наведеного вище з урахуванням відповідних положень законодавства у сукупності та взаємозв`язку, слід констатувати, що у повній мірі виконання покладених на Держсільгоспінспекцію та на Держгеокадастр завдань стосовно забезпечення додержання учасниками земельних правовідносин вимог законодавства, вжиття заходів щодо усунення порушень та реалізація повноважень щодо контролю за використанням і охороною земель стосовно додержання відповідними особами вимог земельного законодавства, встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, додержання вимог законодавства в процесі передачі у власність земельних ділянок, вжиття відповідно до закону заходів щодо повернення земельних ділянок їх власникам і вирішення інших пов`язаних із цими завданнями та повноваженнями питань відповідно до закону не є можливим поза судовим порядком.

Функція державного органу із нагляду (контролю) за дотриманням законодавства не може розглядатися у відриві від механізму, яким забезпечується досягнення мети такого нагляду (контролю), його результат у вигляді усунення відповідного порушення. Держава вправі на захист своїх законних прав та інтересів у сфері земельних правовідносин пред`явити в особі Держсільгоспінспекції та/або Держгеокадастру відповідний позов, зокрема, в порядку цивільного судочинства. Понад те, таке право як природньо випливає із суті, змісту та обсягу завдань і повноважень цивільно та процесуально право- і дієздатних державних органів, не суперечить їм та є установленим законом способом їх реалізації у відповідному спорі, так і прямо передбачене статтею 28 Закону № 3166-VI. Розгляд такого спору не може розглядатися і як порушення прав відповідача (відповідачів), які можуть на свій розсуд захищатися від відповідного позову.

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (ст. 131-1 ч. 1 п. 3 Конституції України).

За приписами ЦПК України:

з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, … подає апеляційну, касаційну скаргу, …;

прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача;

прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів держави в суді, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами 2 або 3 ст. 25 Закону України «Про прокуратуру» (ст. 45 ч. 2).

Закон України «Про прокуратуру» (Закон № 1697-VII) передбачає, що:

на прокуратуру покладаються функції, зокрема, представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених цим Законом (ст. 2 ч. 1 п. 2);

прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу;

наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ст. 23 ч. 3);

наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді;

прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва;

прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень; у разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу; наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень;

виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (ст. 23 ч. 4).

Прокурор стверджуючи, що Держсільгоспінспекція та Держгеокадастр не мають повноважень на пред`явлення позовів про скасування незаконних рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а Ужгородська міська рада неналежним чином здійснює захист інтересів територіальної громади міста та сама порушила вимоги закону, визначив відповідним чином підстави для свого представництва інтересів держави в якості самостійного позивача.

Пред`являючи позов прокурор не вказував на те, що Держсільгоспінспекція та/або Держгеокадастр не здійснюють або неналежним чином здійснюють захист законних інтересів держави в спірних відносинах, а лише виходив із власного розуміння того, що ці органи виконавчої влади не наділені повноваженнями на пред`явлення позову, з яким він звернувся. Однак, дійсний обсяг прав і повноважень цих державних органів не був проаналізований прокурором, а висновок про відсутність у них повноважень на пред`явлення позову не був належним чином обґрунтований.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.06.2021 у справі № 925/929/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97926626) у ситуації, коли прокурор у зв`язку з відсутністю державного органу, до компетенції якого віднесений захист порушених інтересів держави, звернувся в інтересах держави із самостійним позовом до сільської ради та фермерського господарства про визнання незаконним і скасування рішення про надання земельної ділянки в оренду та визнання недійсним договору оренди землі через непроведення земельних торгів і порушення порядку зміни цільового виду використання земельної ділянки комунальної власності, висловила правову позицію, згідно з якою в частині, що стосується представництва інтересів держави прокурором:

підстави представництва прокурор мотивував тим, що орган, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження щодо звернення з подібним позовом, відсутній, оскільки орган державної влади, що здійснює державний контроль за додержанням земельного законодавства, а саме органи Держгеокадастру, позови з подібними позовними вимогами подавати не можуть, а власник земельної ділянки є суб`єктом правопорушення і визначений як відповідач (п. 42);

зважаючи на статус і визначені законодавством (ст. 15-2 ЗК України, 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Положення Держгеокадастр) права і повноваження органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійсненні їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився (п.п. 44-50);

Велика Палата Верховного Суду не погоджується з доводами касаційної скарги про те, що органи Держгеокадастру не наділені правом звернення до суду з відповідними позовними вимогами (п. 51);

прокурор … звертався до відділу у Жашківському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області щодо проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства, однак указаний орган не вчинив жодних дій щодо звернення до суду, тому прокурор правомірно подав позов до суду, проте позивачем мав зазначити відповідний орган Держгеокадастру (п. 52);

у цій справі Велика Палата Верховного Суду погодилася з відмовою в позові в тому числі й із тієї підстави, що прокурор помилково зазначив про відсутність органу, уповноваженого на звернення до суду з позовом, яким є відповідний територіальний орган Держгеокадастру.

Правову позицію щодо права центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів звертатися до суду з позовами на реалізацію своїх визначених законодавством повноважень Велика Палата Верховного Суду підтвердила і у вищевказаній постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 82).

У постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/84573553) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу; процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (п.п. 51, 70).

У справі № 912/2385/18 (постанова від 26.05.2020, https://reyestr.court.gov.ua/Review/90458902) Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що:

прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу; бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк (п.п. 37, 38);

звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення; суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи; наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин (п.п. 39, 42, 67);

прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності; якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 43);

захищати інтереси держави повинні насамперед компетентні органи, а не прокурор, який не повинен вважатися альтеративним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави; прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (п.п. 45, 47).

У справі, що розглядається, прокурор не діяв у порядку, передбаченому ст. 23 Закону № 1697-VII, до відповідних суб`єктів владних повноважень у контексті представництва інтересів держави в суді не звертався помилково вважаючи, що вони не мають повноважень діяти у спірних правовідносинах.

Суд першої інстанції погодився з помилковою позицією прокурора та послався у цьому зв`язку на позицію, сформульовану Верховним Судом у постановах від 05.02.2019 у справі № 910/7813/18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/79718756), від 09.09.2020 у справі № 917/342/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/91528617), від 25.09.2020 у справі № 921/341/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/91786472), яка, втім, не може бути взята до уваги. Ці постанови були ухвалені Верховним Судом у складі колегій суддів Касаційного господарського суду раніше від більш пізніх постанов, ухвалених Великою Палатою Верховного Суду у справах, зокрема, № 925/929/19 і № 359/3373/16-ц, у яких висловлена інша правова позиція з указаного питання, що має перевагу при конкуренції правових позицій, які формулювалися судом касаційної інстанції.

Відтак у справі відсутній виключний у розумінні закону випадок, у якому прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді, та не додержана встановлена законом процедура такого представництва. Уповноважений державою орган (органи), яким на день пред`явлення позову в усякому разі був орган Держгеокадастру, позов не пред`являв, рівно як і прокурор не пред`являв позову в інтересах держави саме в особі уповноваженого діяти у відповідних правовідносинах державного органу.

Зважаючи на правові позиції сторін у справі, наведені ними доводи та на рух справи в суді першої інстанції апеляційний суд постає перед необхідністю зауважити й наступне.

Позов був пред`явлений у період чинності ЦПК України в редакції, яка передбачала можливість для позивача протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, до початку розгляду судом справи по суті шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову (ст. 31 ч. 2).

ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, передбачає, що: цивільне судочинство здійснюється відповідно до, зокрема, ЦПК України; провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ст. 3 ч.ч. 1, 3); позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання; до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (ст. 49 ч. 1 п. 2, ч. 3).

За змістом цих положень цивільного процесуального закону позивач вправі змінити або предмет, або підстави позову подавши відповідну заяву. Одночасна зміна підстав і предмета позову процесуальним законом не передбачена і не допускається, оскільки в такому разі йдеться по суті про новий (інший) позов.

06.12.2017 до Ужгородського міськрайонного суду надійшло клопотання прокурора про прийняття та дослідження нових доказів (а.с. 83-88 т. 1). Клопотання було вмотивоване тим, що досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000163 встановлено, що 27 сесія 6 скликання Ужгородської міської ради відбулася 09.11.2015 з порушенням вимог закону. Всупереч положенням ст.ст. 5, 13, 69, 140, 143 144 Конституції України, ст.ст. 10, 26, 46, 49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 19 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», іншим нормам законодавства щодо народовладдя, організації діяльності та повноважень органів місцевого самоврядування та депутатів місцевих рад, Регламенту Ужгородської міської ради, затвердженого рішенням ради від 08.04.2011 № 149, сесія відбулася за відсутності кворуму депутатів. З 60 обраних депутатів у засіданні сесії ради 09.11.2015 попри реєстрацію 33 депутатів взяли участь фактично лише 29 депутатів, тобто, менше половини від загального складу ради, що є недостатнім для прийняття радою рішень. Із різних причин у роботі сесії та в персональному голосуванні не брали участь депутати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , тоді як їхні пульти для голосування використовувалися. Відтак затверджений сесією порядок денний і всі прийняті та проголосовані в такий спосіб на сесії рішення незаконні.

До клопотання були додані документи і матеріали, отримані з указаного кримінального провадження, що тривало (а.с. 89-134 т. 1).

Заява про зміну підстав або предмета позову, позовна заява в новій редакції, подання якої регулюється тими ж правилами, що і подання первісної позовної заяви, прокурором не була подана до суду, відповідно, копія заяви та доданих до неї документів не направлялася іншим учасникам процесу. Клопотанням істотно змінені підстави позову, до яких уведено групу підстав щодо неправомірності оспореного рішення органу місцевого самоврядування через відсутність кворуму на сесії місцевої ради, та подані щодо цього нові докази.

Суд першої інстанції за наведених обставин не мав процесуальних підстав приймати до розгляду змінені підстави позову та відповідні докази, проте, прийняв їх і дав їм оцінку по суті. Процесуальні дії суду неправильні, хоча вказівка на недопустимість у справі цих доказів сама по собі вірна і апеляційний суд із нею погоджується та зазначає у цьому зв`язку таке.

Слід враховувати правила цивільного та кримінального судочинства, зокрема, щодо доказування, враховувати розмежування відповідних процесуальних юрисдикцій. Беручи до уваги положення, зокрема, ст. 57 ч.ч. 1, 2, ст. 58 ч. 1, ст. 59 ч. 1, ст. 60 ч. 1, ст. 61 ч. 4, ст. 64 ч. 1, ст. 159 ч. 1, ст. 179 ч. 2, ст. 212 ч.ч. 1, 3, ст. 213 ч. 3 і ст. 76 ч.ч. 1, 2, ст. 77 ч. 1, ст. 78 ч. 1, ст. 81 ч. 1, ст. 82 ч. 6, ст. 89 ч.ч. 1, 2, ст. 95 ч. 1, ст. 213 ч. 1, ст. 229 ч. 1, ст. 263 ч. 5 відповідних редакцій ЦПК України, ст. 84 ч. 1, ст. 86 ч.ч. 1, 2, ст. 87 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 88, 88-1, ст. 89 ч. 1, ст. 94 ч.ч. 1, 2 КПК України слід констатувати, що:

докази в кримінальному провадженні збираються в порядку, визначеному саме КПК України, і саме та лише в порядку кримінального судочинства оцінюються з точки зору їх належності, допустимості, законності отримання, відповідності іншим вимогам процесуального закону;

вирішення питань щодо матеріалів кримінального провадження включно з доказами, які є складовою такого провадження, належить на відповідних стадіях процесу до компетенції дізнавача, слідчого, прокурора, суду, а оцінка доказам надається остаточно при ухваленні відповідного кінцевого рішення в кримінальному провадженні, втручання шляхом оцінки в цивільному процесі тих самих доказів у кримінальне судочинство, що триває, недопустиме, позаяк порушує основні засади і принципи судочинства, зокрема, законності, спеціалізації судочинства, вирішення справи належним судом, встановленим законом;

серед іншого, у цивільному процесі суд позбавлений процесуальної можливості з`ясувати, перевірити питання, що пов`язуються з допустимістю доказів, отриманих у порядку кримінального судочинства в провадженні, що триває, такі докази в оригіналі не можуть бути безпосередньо досліджені судом, а використання доказів, у тому числі, копій письмових доказів, отриманих у кримінальному провадженні, під час вирішення цивільної справи створює в разі необхідності ретельної перевірки цих доказів, їх доповнення, усунення прогалин у них і т.ін. по суті нерозв`язні процесуальні перешкоди для розгляду цивільної справи з додержанням вимог цивільного процесуального закону;

недопустимою є легалізація в цивільному процесі доказів, отриманих у кримінальному провадженні, що триває, кінцева оцінка яким не надана в порядку кримінального судочинства, позаяк це, з одного боку, є втручанням у порядку цивільного судочинства у виключну компетенцію дізнавача, слідчого, прокурора, суду на відповідних стадіях кримінального процесу, з іншого боку, створює ґрунт для подальшого оспорювання таких доказів у обох процесах;

така легалізація доказів тягне й порушення процесуальних прав учасників як цивільного, так і кримінального процесу, які у відповідних справах і процесах є різними і саме у відповідному процесі реалізують свої права, зокрема, при оспорюванні, запереченні доказів, оспорюванні законності їх отримання тощо;

відповідні докази в цивільній справі отримуються і надаються суду саме в порядку цивільного судочинства, при цьому, не виключається підтвердження такими доказами і обставин, що іншими доказами встановлювалися у відповідних межах у порядку кримінального судочинства, проте у процедурі доказування, передбаченій цивільним процесуальним законом.

Відтак попри наявність матеріалів, одержаних із кримінального провадження, отриманими належним процесуальним порядком у цивільному судочинстві доказами позивач на час ухвалення рішення судом першої інстанції не довів відсутності на сесії Ужгородської міської ради, де було прийняте оспорене рішення, необхідного для цього кворуму.

Колегія суддів Закарпатського апеляційного суду не погоджується з тлумаченням процесуальних норм, яке уможливлює використання в цивільному процесі доказів, отриманих в порядку кримінального судочинства до завершення відповідного провадження, враховуючи, серед іншого, й те, що цим створюються суттєві процесуальні суперечності та перешкоди, що випливають із унормованого ЦПК України порядку розгляду справи, необґрунтовано виникає конкуренція доказів у різних процесах, плутанина в доказах, що дає можливість ставити їх під сумнів у обох процесах, тощо.

Відхилення судом першої інстанції наданих у такий спосіб доказів у цивільній справі прокурором не оспорювалося.

За встановлених у справі обставин ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , кожен із яких на відповідний час діяв у правовідносинах із набуття права власності на земельну ділянку добросовісно і не вчиняв у цьому контексті протиправних дій, не можуть за відсутності будь-якої їхньої вини зазнавати негативних наслідків, у тому числі, нести майнову відповідальність у вигляді позбавлення права власності на земельні ділянки, про що, власне, пред`явлений позов, за дії, вчинені органом місцевого самоврядування. Такі дії органу, який отримавши офіційні погодження і документи прийняв рішення про надання земельної ділянки і на правомірність якого відповідачка ОСОБА_1 обґрунтовано покладалася, рівно як покладався на законність набуття відповідачкою у власність земельної ділянки набувач права власності за договором ОСОБА_2 , знаходяться поза волею і контролем відповідачів.

З огляду на встановлене, враховуючи конкретні обставини справи, що розглядається, та результат виконання сторонами обов`язку доказування в цивільному процесі, стандарт якого для прокурора вочевидь не можна визнати надмірним, з визначених позивачем підстав і щодо сформульованого його предмета позов не міг бути задоволений.

Відтак, втручання з боку держави у право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно не може бути визнане таким, що узгоджується з критеріями законності, пропорційності, дотримання справедливого балансу між суспільним, публічним інтересом і правом добросовісного набувача на своє майно. Таке втручання порушує принципи верховенства права, правової визначеності, справедливості, а також не відповідає правилам щодо належного урядування.

Суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для задоволення недоведеного позову і на переконання колегії суддів ухвалив помилкове рішення про витребування земельних ділянок. Ряд істотних для справи обставин, що суттєво впливають на обґрунтування рішення та підстави його ухвалення, не були враховані судом першої інстанції. Тому беручи до уваги доводи апеляційної скарги, що заслуговують на увагу, відсутність апеляцій інших, окрім відповідача ОСОБА_2 , учасників процесу, апеляційну скаргу на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України слід задовольнити, рішення суду першої інстанції про витребування земельних ділянок скасувати, в позові відмовити.

Керуючись 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ч.ч. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2022 року скасувати, у позові керівника Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області Д. Кириленка в інтересах держави до Ужгородської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельних ділянок відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 16 серпня 2023 року.

Судді