ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5210/18 Номер провадження 22-ц/814/3776/23Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О.А. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Бутенко С.Б., Пилипчук Л.І.,

розглянула у письмовому провадженні за наявними матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 грудня 2018 року ухвалене суддею Самсоновою О.А., у справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ПОКВПТГ «Полтаватеплонерго» звернулось до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за надання послуг по теплопостачанню за період з 01 вересня 2016 року по 01 серпня 2018 року в сумі 37131 грн. 37 коп., які отримані за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того просило стягнути з відповідачів нарахований індекс інфляції в розмірі 2760 грн. 28 коп. та 3 % річних в сумі 969 грн. 92 коп., а всього стягнути 40861 грн. 57 коп.

В обґрунтування позову вказувало, що відповідачі порушили умови договору від 26.12.2007 року по надання послуг з централізованого теплопостачання, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03 грудня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 солідарно на користь ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 вересня 2016 року по 01 серпня 2018 року в сумі 37131 грн. 37 коп., компенсацію інфляційних втрат підприємства в розмірі 2760 грн. 28 коп., 3 % річних в сумі 969 грн. 92 коп., на відшкодування понесених судових витрат - 1762 грн. 00 коп., а всього стягнуто 42623 грн. 57 коп.

З вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї заборгованості за послуги теплопостачання та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні вимог ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до неї, посилаючись на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, а також не з`ясування усіх обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції, не звернув уваги на те, що вона не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з червня 2013 року.

Зазначає, що з червня 2013 року зареєстрована та проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 .

Вказує, що не є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак не є споживчем вказаних послуг.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , а тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Від ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частини четверта, шоста статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України). Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 є споживачами послуг з теплопостачання, які надаються позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що 26 грудня 2007 року сторонами укладено договір про надання послуг теплопостачання (а.с.9).

Відповідачі вчасно отримані послуги не оплачували, у зв`язку з чим за період з 01 вересня 2016 року по 01 серпня 2018 року виникла заборгованість.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що факт споживання послуг з теплопостачання та не здійснення їх своєчасної оплати є доведеним, що призвело до утворення заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як визначено статтею 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.(Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15).

Згідно пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зі статті 625 ЦК України слідує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст.12, ст.81 ЦПК України обов`язок доказування покладений на сторони спору, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) не позбавляє учасника справи обов`язку подати суду докази існування обставин, які є істотними для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції регламентовані положеннями статті 367 ЦПК України, частинами 1-3 якої визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зі змісту доводів апеляційної скарги убачається, що відповідач не брала участі в розгляді справи в суді першої інстанції, не отримували позовну заяву та ухвалу суду про відкриття провадження у справі, що з огляду на позицію Верховного Суду, сформовану у справі №657/1284/16-а від 17.08.2021 є порушенням норм процесуального закону, а тому апеляційний суд приймає до уваги надані відповідачем ОСОБА_1 докази.

Так, із матеріалів апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 не проживає та не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з червня 2013 року, відтак не користується наданими послугами з теплопостання.

Непроживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з червня 2013 року підтвердєуться довідкою та витягом з реєстру територіальної громади, відповідно до якої ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з червня 2013 року.

Вищевказане також підтверджується матеріалами справи, де зарєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 значиться адреса: АДРЕСА_2 ( а.21), на що суд уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з тепопостачання.

Також слід зазначити, що оскільки ОСОБА_1 не є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_1 не є стороною договору про надання житлово-комунальних послуг та фактичним споживачам послуг з централізованого теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , що виключає підстави солідарного виконання зобов`язання та відповідальності за його порушення в порядку ч.2 ст.625 ЦК України.

Таким чином, стягнення ПОКВПТГ «Полтавабеплоенерго» коштів за теплопостачання з ОСОБА_1 , яка не є фактичним користувачами послуг, є неправомірним.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині стягнення коштів за теплопостачання з ОСОБА_1 є необґрунтованим та підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 .

При цьому, рішення районного суду в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Щодо судових витрат по оплаті судового збору слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із матеріалів справи вбачається, що при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 1762 грн.

Задовольняючи позов та вирішуючи питання розподілу судових витрат районний суд в солідарному порядку стягнув з відповідачів судовий збір у розмірі 1762 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції, стягуючи судові витрати з відповідачів в солідарному порядку, не врахував, що чинним цивільним процесуальним законодавством такий вид стягнення щодо витрат зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу не передбачений.

Так, солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через "солідарну вимогу" та "солідарний обов`язок" відповідно ст. ст. 541-544 ЦК України.

Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань із множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це - відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.

Судове рішення не може бути підставою виникнення солідарності, оскільки судовим рішенням утверджуються права осіб, а не створюються заново. Судове рішення не може створювати й солідарну відповідальність там, де вона не випливає з самого правовідношення, яке зумовило виникнення спору.

Отже, слід дійти висновку, що районним судом у даній справі було помилково ототожнено інститут розподілу судових витрат (судового збору), закріплених в ЦПК України, з солідарним обов`язком та відповідальністю, які є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку передбаченому законом або договором згідно ст. 541 ЦК України.

Таким чином, якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати розподіляються між відповідачами у визначених частках. Солідарне стягнення суми судових витрат, до яких належать витрати по оплаті судового збору, законом не передбачено.

Враховуючи викладене рішення районного суду в частині солідарного стягнення судових витрат слід скасувати та ухвалити в цій часині нове рішення про стягнення судових витрат з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 по 440, 50 грн. з кожного.

Окрім того, оскільки рішення суду оскаржується лише в частині задовлених вимог до ОСОБА_1 , при подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 528,60 грн.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, слід стягнути з ПОКВПТГ «Полтаватеплонерго» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 528,60 грн.

Щодо витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладений договір про надання правової допомоги №б/н (а.с. 50-52).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до суду надано: договір про надання правової допомоги, узгодження погодинної вартості роботи адвоката, попередній розрахунок вартості послуг на правову допомогу, акт прийому-передачі до договору про надання правової допомоги, квитанції про сплату гонорару у розмірі 2500,00 грн (а.с.50-56).

Частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були понесені фактично, а їхній розмір є обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (Див. рішення «Лавентс проти Латвії» («Affaire Lavents c. Lettonie»), заява №58442/00 § 154).

За змістом частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Тобто, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності розміру цих втрат, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Враховуючи викладене, а також складність справи та обсяг фактично наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), їх реальність, виходячи з критерію розумності розміру цих втрат апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в сумі 2500 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. п. 3, 4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 грудня 2018 року в частині задоволення вимог до ОСОБА_1 та в частині розподілу судових витрат скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованоств за послуги теплопостачання відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на корисить Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» судовий збір по 440, 50 грн. з кожного.

В іншій частині рішення суду не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 528,60 грн.

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 2500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21.09.2023р.

Головуючий суддя О.В. Чумак

Судді: С.Б. Бутенко

Л.І. Пилипчук