Єдиний унікальний номер 725/2904/23
Номер провадження 2/725/342/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2023 Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:

головуючого судді Стоцька Л. А.

при секретарі Стрілець Д. Я., Крупко Т. В.

за участю:

представника позивача

відповідача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_6

третьої особи: ОСОБА_3

представника третьої особи Романюка В.Я.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 ) про поділ спільного майна, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_3 , від імені якого діє представник Романюк Василь Якович до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 18.08.2021 р. недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої дії представник ОСОБА_6 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

До Першотравневого районного суду м. Чернівці надійшли вищевказані позовні заяви.

В обґрунтування позову позивач за первісним позовом зазначив, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.2009 року, спільних дітей від шлюбу не мають. Приблизно на початку березня 2020 року після чергового примирення дружина наполягала на оформленні заповіту на її ім`я, з метою стабілізації ситуації, маючи на меті заспокоїти дружину та переконати її у своїх намірах зберегти сім`ю, позивач 20.03.2020 року о 18 год. 00 хв. склав заповіт на все його майно на її користь, що у свою чергу на деякий період стабілізувало їхні відносини. В подальшому позивач розпочав перемовини про примирення, що вартувало йому придбання за власні кошти з оформленням на ім`я відповідача нового автомобіля, вартістю 30 000 доларів США. 24.11.2020 року під час перебування у шлюбі він придбав автомобіль HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який відповідно до відкритих джерел АВТО РІА станом на цей час вартість складає 950 000 грн.

В подальшому прозвучав черговий заклик з боку позивача до відповідача опанувати себе, повернутись додому, проговорити та вирішити проблему, якщо така існує. Однак, відповідач достеменно володіючи інформацією, що автомобіль зареєстрований на неї, придбаний позивачем на позичені кошти, спонукала укласти з нею договір дарування квартири, в якій вони проживали і яка є єдиним місцем проживання та реєстрації позивача, аргументувавши тим, що якщо квартира буде оформлена на неї, то вона буде почуватись впевнено, оскільки її ніхто не вижене та не забере автомобіль.

Зазначив, що в процесі розлучення із дружиною не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема її позиції щодо подарованої їй квартири, з урахуванням її обізнаності про те, що у позивача не було наміру позбавляти себе квартири, а це був лише крок на забезпечення того, що її ніхто не вижене з квартири в разі не повернення боргу за придбаний автомобіль, оскільки кошти на придбання автомобіля брав під особисті зобов`язання та гарантував у разі неповернення боргу відповісти належним йому майном.

Вказував, що запропонував відповідачці, що не заперечує, що автомобіль залишиться у неї, однак, не хотів залишатись із боргом в розмірі 30 000 доларів США, а тому просив анулювати у нотаріуса договір дарування, на що відповідачка відповіла, що то не її проблеми.

Таким чином, просить визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який в подальшому виділити їй у власність, стягнути з неї половину боргу, а саме 450 000 гривень, визнати солідарним борг у розмірі 40 000 доларів США та відновити за позивачем право власності на квартиру, шляхом визнання договору дарування удаваним.

В обґрунтування позовної заяви, представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 - адвокат Романюк В.Я., зазначив, що в провадженні Першотравневого районного суду м. Чернівці перебуває цивільна справа №725/2904/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна. Серед предмету спору між подружжям є квартира АДРЕСА_1 .

Від ОСОБА_4 стало відомо про розгляд справи в суді, бажаючи скористатись власними правами, ОСОБА_3 бажає пред`явити самостійні вимоги на предмет спору, а саме на вищевказану квартиру. Так, 18.08.2021 року приватним нотаріусом Кушнір А.В. був посвідчений договір дарування вищевказаної квартири, згідно якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність вищезгадану квартиру. Таким чином, вказаний правочин повинен бути визнаний недійсним оскільки, на момент його здійснення не були дотримані вимоги законодавства, так як під час оформлення договору дарування ОСОБА_4 приховав правочин, який було укладено 05.11.2020 року, а саме те, що позичив грошові кошти та в разі неповернення яких заставив вищевказану квартиру. Просив визнати договір дарування недійсним.

У поданому відзиві представник відповідача за первісним позовом вказувала, що спірний автомобіль був придбаний за кошти, отримані відповідачем за первісним позовом від АТ «Ощадбанк» на підставі договору про споживчий кредит строком на 36 місяців та враховуючи цю обставину зазначає, що придбання транспортного засобу жодним чином не пов`язане із нібито отриманою позвивачем за первісним позовом позикою від ОСОБА_3 . Окрім того, як вказує позивач за первісним позовом, предметом застави договору позики є квартира, однак ОСОБА_4 укладаючи договір дарування мав на меті збереження шлюбу, а не приховування іншого правочину, як зазначає ОСОБА_3 у поданому позові. Також зазначає, що договір застави повинен бути нотаріально посвідченими, крім випадків, встановлених законом. Вважає, що відсутність нотаріального посвідчення договору застави, відсутність заперечень позивача в нотаріуса щодо прав на нерухоме майно в третіх осіб; відсутність реальної мети позики - вказують на підробку розписки від 05.11.2020 року. Окрім того, вказувала, що сам борговий документ не доводить того факту, що грошові кошти, що були за ним отримані витрачені на придбання спільного майна. Просила відмовити в задоволенні первісного позову та позову третьої особи.

У зустрічному позові, відповідач вказує, що позивач за первісним позовом зазначає, що 05.11.2020 року позичив у ОСОБА_3 40 000 доларів США, на підтвердження чого надав розписку, окрім того, задля виконання зобов`язань заставив квартиру в АДРЕСА_1 . Однак, позивач за первісним позовом не позичав зазначені кошти. Зазначила, що в березні 2023 року звернулась із позовною заявою про розірвання шлюбу, після чого позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним, маючи на меті відібрати у позивачки за зустрічним та відповідачки за первісним позовом набуте за час шлюбу майно, подав позов про поділ спільного майна, зокрема, вказуючи про кошти отримані в борг. Водночас набуте подружжям майно було придбане за їх спільні кошти, ОСОБА_4 не повідомляв позивачу про отримання коштів у борг. Також транспортний засіб, який куплено нібито на позичені кошти від ОСОБА_3 , придбано внаслідок кредиту між позивачкою та АТ «Ощадбанк». Вказувала, що відповідач разом із ОСОБА_3 без будь-якої мети створення договірних зобов`язань, заснованих на договорі позики, склали розписку про передачу коштів в борг. Вказана розписка датується 05.11.2020 року, однак вважає, що в дійсності розписка була складена пізніше. Просить визнати недійсним договір позики.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за позовом третьої особи та за зустрічним позовом ОСОБА_1 підтримав поданий позов та просив його задовольнити, з підстав, викладених у ньому. Окрім того, зазначив, що між сторонами відбувались постійні скандали і ОСОБА_2 ішла та коли ОСОБА_4 просив її повернутись поверталась назад, щоб себе убезпечити в подальшому склали заповіт, майно належало ОСОБА_4 і було придбане до шлюбу. ОСОБА_2 переконала ОСОБА_4 , що потрібно укласти договір дарування. Також, був придбаний автомобіль для чергового залагодження конфлікту, кошти на придбання якого позичались. Окрім того, позивач за первісним позовом забезпечив відповідача за первісним позовом працює на Калинівському ринку, там же й забезпечив дружину торговим місцем, товаром. Після укладення договору дарування скандали дійшли до апогею та вони розлучились.

Представник відповідача за первісним позовом та позовом третьої особи, позивача за зустрічним ОСОБА_6 просила відмовити у задоволенні первісного позову, позову третьої особи та задовольнити зустрічний позов. Вказувала, що 20.03.2020 року позивач склав заповіт на відповідачку, потім був договір позики і куплено автомобіль, потім подарував квартиру їй, позивач стверджує, що купив автомобіль з позичені кошти, що не є дійсністю, оскільки автомобіль придбано за кошти отримані за споживчим кредитом отриманим від банку, а тому жодним чином позика, яка отримав позивач за первісним позовом у ОСОБА_3 не має відношення до придбання автомобіля.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні показала, що за час шлюбу весь час працювала, віддавала свої кошти позивачу за первісним позовом, у них був успішний бізнес і не розуміє для чого чоловік позичав ці гроші в ОСОБА_3 . Вказувала, що брала кредит у 2020 році. У 2017 році вони бізнес розділили і вона сама пінімала його. У неї захворіла мама, яка проживала в іншій області і потрібен був автомобіль, щоб до неї їздити.

Представник третьої особи Романюк В.Я. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Свідок ОСОБА_3 суду показав, що знає ОСОБА_4 з 2015 року. Останній позичив у нього 40 000 доларів США, на підтвердження чого складено розписку, кошти йому не повернуто. Вказував, що неодноразово заходив до ОСОБА_4 . Оскільки він волонтер і закупляв форму для їхнього батальйону в 2015 році. В 2020 році, перед Новим Роком з ним говорили про те, що він хоче придбати автомобіль, був у них вдома один раз, оскільки мав знати під яку заставу дає гроші. ОСОБА_2 побачив у судовому засіданні. З ОСОБА_4 на базарі обговорювали, що йому треба кошти. Зазначив, що після розмови пішов додому, взяв гроші і вони поїхали додому до ОСОБА_4 , бо сказав, що під заставу дає квартиру. Зазначив, що все життя працював зварником і дуже добре заробляв, окрім того, перебував за кордоном на заробітках.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши наявні матеріали цивільної справи дійшов до наступного висновку.

Вирішуючи вимоги за первісним позовом, суд керується наступним.

Судом встановлено, що сторони 24.04.2009 року уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану3 Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №512 (а.с.16).

Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 24.11.2020 року, на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль макри HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с.14-15).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.04.2014 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4 , та відповідно до Договору дарування від 18.08.2021 року подарована ОСОБА_2 (а.с. 13,18).

Відповідно до розписки від 05.11.2020 року ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 40 000 доларів США, де у випадку неповернення зобов`язався відповісти належним йому майном, а саме квартирою, яка знаходиться у АДРЕСА_1 . Борг зобов`язався повернути до 05.11.2021 року (а.с.27).

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них, незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).

Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Таким чином, з матеріалів справи достовірно вбачається, що спірне майно, а саме автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , було придбане під час перебування у шлюбі, а також за час шлюбу набутий борг у сумі 40 000 доларів США, є спільним майном подружжя, є спільною сумісною власністю та подружжя користується рівними правами на це майно, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Що стосується Договору дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений 18 серпня 2021 року приватним нотаріусом Кушнір А.В., згідно якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність вищезгадану квартиру, суд зазначає наступне.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 01.02.2023 року у справі №755/17313/17.

Таким чином, ОСОБА_4 , укладаючи Договір дарування достеменно знав про те, що у нього наявний борг перед ОСОБА_3 та для забезпечення умов позики заставлена вищевказана квартира, здійснив дарування квартири ОСОБА_2 , що в свою чергу свідчить про удаваність правочину.

З приводу позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, суд зазначає наступне.

18 серпня 2021 року приватним нотаріусом Кушнір А.В. був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність вищезгадану квартиру.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 28.06.2022 року в справі №576/564/21 зазначено, що «відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 01.02.2023 року у справі №755/17313/17.

Як встановлено судом, 05.11.2020 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 гроші в сумі 40 000 доларів США та у разі неповернення вищевказаного боргу до 05.11.2021 року заставив квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, оформляючи договір дарування 18.01.2021 року ОСОБА_4 приховав правочин, який було укладено 05.11.2020 року, а саме договір позики.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 1039 ЦК України майно, що є предметом договору застави, може бути передане в управління. Установник управління зобов`язаний попередити управителя про те, що майно, яке передається в управління, є предметом договору застави . Якщо установник управління не попередив управителя і сам управитель не знав і не міг знати про те, що майно, яке передане в управління, є предметом договору застави, управитель має право вимагати розірвання договору та виплати належної йому за договором плати відповідно до строку управління цим майном.

Статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Аналіз, наведених належних та допустимих доказів, вказує на те, що позивачем за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, доведено обставини, які підтверджують укладення сторонами удаваного правочину, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме те, що Договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений 18 серпня 2021 року приватним нотаріусом Кушнір А.В., є удаваним правочином, який приховує інший правочин. Таким чином, позов ОСОБА_3 підлягає до задоволення.

Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 1073 грн. 60 коп. відповідно до статті 141ЦПК України стягуються з відповідачів на користь позивача.

Щодо вирішення зустрічного позову, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 05.11.2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, який було оформлено розпискою, відповідно до якої відповідач вказав про отримання від ОСОБА_3 в борг суми в розмірі 40 000 доларів США, з терміном повернення коштів до 05.11.2021 р.

Зазначена розписка була написана ОСОБА_4 власноруч, та факт отримання грошей в борг було засвідчено ним особисто із проставленням дати, підпису та власних даних.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми.

Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.

Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог сторона позивача вказувала, зокрема, на те, що між відповідачами договірні відносини позики виникли не 05.11.2020 року, а розписка була написана пізніше, а відтак наявні підстави для визнання договору позики недійсним.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність зустрічних позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що за приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом ч. 1 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями215,216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятоїстатті 203 ЦК Українине підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ході розгляду справи не знайшло свого об`єктивного підтвердження те, що між сторонами не було укладено договору позики, та те, що цей договір є недійсним, оскільки суду в розрізі ст.ст. 76, 81 ЦПК України, - не надано достатніх та переконливих доказів на спростування укладення між сторонами договору позики.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача за зустрічним позовом не доведено ті обставини на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено,у зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити.

На підставі зазначеного та керуючись ст. ст. 22, 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст. ст. 60, 68, 69, 70 СК України, ст. ст. 16, 316, 317, 321, 391, 405 ЦК України, 5, 12, 77-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Виділити у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , автомобіль HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 вид. 28.05.2009 р. Борщівським РВ УМВС України у Тернопільській області, компенсацію половини вартості автомобіля HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , а саме - 475 000.00 (чотириста сімдесят п`ять тисяч) гривень.

Визнати солідарним борг у сумі 40 000 (сорок тисяч) доларів США перед ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відновити за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , шляхом визнання Договору дарування цієї квартири, укладеного 18 серпня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Кушнір А.В.- удаваним.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_3 , від імені якого діє представник Романюк Василь Якович до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 18.08.2021 р. недійсним - задовольнити.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кушнір, укладений 18 серпня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - недійсним.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий судові витрати по сплаті судового збору по 536,80 гривень з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої дії представник ОСОБА_6 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлено 25.09.2023 року.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Л. А. Стоцька