Справа № 369/3270/21
Провадження № 2/369/481/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Цукаревій К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/3270/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю і примусове виселення сторонніх осіб з квартири,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю і примусове виселення сторонніх осіб з квартири.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що між нею та ОСОБА_2 було 20 січня 2021 року укладено безоплатний договір позички житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (далі Договір). За договором вказане приміщення надавалося відповідачу для проживання строком до 19 лютого 2021 року. Разом з Договором сторони склали Акт прийому-передачі житлового приміщення. Позивачка протягом 2019-2021 років оплачувала комунальні послуги, пов`язані з вивозом твердих побутових відходів та обслуговуванням квартири експлуатуючою організацією КП «Святопетрівське» на суму 10 880,92 грн.

Відповідач не був зареєстрований у спірній квартирі. 31 січня 2021 року позивачка надіслала засобами поштового зв`язку відповідачу лист про те, що у зв`язку з закінченням строку дії договору позички і з виникненням потреби у позивачки користуватися спірною квартирою. Позивачка просила відповідача звільнити квартиру до 19 лютого 2021 року. Вказані листи були отримані відповідачем. Крім того, позивачці стало відомо про використання відповідачем спірної квартири не за призначенням, що викликає у неї побоювання можливих негативних наслідків для належного їй на праві власності нерухомого майна.

Позивачка вказує на те, що 03 лютого 2021 року відповідач надіслав позивачці лист, за змістом якого зобов`язувався звільнити належну позивачці квартиру та не перешкоджати позивачці у користуванні нею спірним нерухомим майном.

20 лютого 2021 року позивачка прибула за місцем знаходження спірної квартири та виявила, що відповідач звільнив замки у вхідних дверях квартири, не пустив позивача додому та не віддав ключі від квартири.

Таким чином, станом на час подання позовної заяви відповідач незаконно проживає у належній позивачці квартирі, безкоштовно користується послугами з обслуговування будинку, електроенергією, газо- та водопостачанням, послугами домофона за рахунок позивачки та перешкоджає останній у доступі до належного їй нерухомого майна.

Позивачка вважає, що вищеописані дії відповідача порушують її право на володіння квартирою, в зв`язку з чим просить суд:

1.усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй квартирою АДРЕСА_2 , шляхом примусового виселення з квартири незареєстрованого в ній відповідача ОСОБА_2 у зв`язку з закінченням договору позички від 20 січня 2021 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також тим, що квартира стала потрібна позивачці і є її єдиним житлом, а також звільнити житло від речей ОСОБА_2 ;

2.стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальні та моральні збитки, пов`язані з відмовою звільнити належне їй нерухоме майно, а також судові витрати на загальну суму 20 000,00 грн.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 17 березня 2021 року відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання.

У травні 2021 року суд отримав відзив ОСОБА_2 , в якому останній посилається на те, що разом з ОСОБА_3 21 листопада 2018 року продали квартиру АДРЕСА_3 , по частині якої належали на праві власності позивачці та відповідачу. За отримані кошти від реалізації вказаної квартири відповідач придбав квартиру АДРЕСА_2 .

В подальшому відповідач потребував кошти, які позичив у своєї сестри ОСОБА_3 у розмірі 2 000,00 дол. США. Остання погодилася виконати прохання ОСОБА_2 , проте в якості гарантування виконання зобов`язань за договором позики просила укласти договір дарування спірної квартири. Після повернення коштів за договором позики ОСОБА_3 стверджувала про укладення договору дарування, за яким право власності на спірну квартиру повернеться до ОСОБА_2

20 грудня 2019 року сторони підписали договір дарування, за яким право власності на спірну квартиру перейшло ОСОБА_3 . Відповідач стверджує, що ОСОБА_3 написала власноручно розписку, за змістом якої зобов`язувалася після повернення боргу подарувати спірну квартиру ОСОБА_2

20 грудня 2019 року ОСОБА_2 написав розписку, в якій зобов`язувався повернути борг ОСОБА_3 до 20 грудня 2020 року.

Відповідач наголошує, що з моменту покупки спірної квартири він не припиняв проживання в ній, сплачував вартість всіх супутніх послуг, пов`язаних з експлуатацією квартири. З 01 грудня 2020 року до 20 грудня 2020 року відповідач був змушений укласти договір позички житлового приміщення, а саме спірної квартири. Відповідач вказує, що до зазначеної у розписці дати не встиг повернути кошти позивачці за договором позики.

Після переговорів з позивачкою відповідач уклав договір позички спірної квартири до 19 січня 2021 року, де сплачував позивачці по 100 дол. США за місяць проживання у спірній квартирі. З 20 січня 2021 року до 19 лютого 2021 року сторони уклали черговий договір позички спірної квартири, після спливу строку якого позивачка не виходила на зв`язок з відповідачем.

29 січня 2021 року відповідач дізнався, що спірна квартира виставлена на продаж. Відповідач збирався повернути позивачці суму позики та додатково запропонував частково компенсувати моральну шкоду у розмірі на розсуд позивачки. Проте згодом у відповідача з`явилася підозра, що сестра хоче отримати від нього позичені кошти та продати належну йому квартиру, тобто у такий спосіб ввести відповідача в оману.

Відповідач наголошує на тому, що у разі порушення його права на житло шляхом виселення внаслідок недобросовісних дій позиваки він ризикує стати безхатченком незважаючи на те, що завжди проживав у спірній квартирі та користувався нею на законних підставах. Вважає, що позивачка не обґрунтувала належним чином позовні вимоги, в зв`язку з чим просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Крім того, відповідач наголошує на тому, що в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 369/4153/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 08 червня 2021 року закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду.

Ухвалою від 25 жовтня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області замінив позивача з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 , а також залучив до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_3 . Розпочав підготовче судове провадження.

Ухвалою від 08 листопада 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче судове засідання, призначив справу до розгляду.

В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав.

Відповідач в судове засідання не з`явилися, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, у задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд встановив, що 27 травня 2010 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що бере в борг у ОСОБА_3 грошові кошти на суму 2 000,00 дол. США, які зобов`язується повернути до 20 грудня 2020 року.

21 листопада 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 володів частиною вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О. С. 02 жовтня 2018 року та зареєстрованого в реєстрі за номером 1186. ОСОБА_3 володіла частиною вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О. С. 02 жовтня 2018 року та зареєстрованого в реєстрі за номером 1126.

20 грудня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О. А. та зареєстрованого в реєстрі за номером 8062.

Право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 20 грудня 2019 року відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 грудня 2019 року.

20 грудня 2019 року ОСОБА_3 написала розписку, за змістом якої зобов`язувалася після отримання від ОСОБА_2 боргу у розмірі 2 000,00 дол. США до 20 грудня 2020 року оформити договір дарування квартири АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 . Зобов`язувалася також не продавати, не здавати в оренду та не дарувати вказану квартиру до 20 грудня 2020 року. Вказана розписка підписана ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . В цій же розписці ОСОБА_2 зазначив про зобов`язання оплатити комунальні послуги за вказаною адресою спірної квартири.

20 грудня 2019 року ОСОБА_3 , уклала з КП «Святопетрівське» договір з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (без обслуговування внутрішньобудинкових систем).

01 січня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позички житлового приміщення № 343, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, виданого 20 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О. С. та зареєстрованого в реєстрі за номером 2556. Строк дії договору до 19 грудня 2020 року.

01 січня 2020 року сторони підписали акт прийому-передачі житлового приміщення за договором позички, за змістом якого наймодавець ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 у безоплатне користування житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2

01 січня 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позички квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, виданого 20 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О. С. та зареєстрованого в реєстрі за номером 2556. Строк дії договору до 19 січня 2021 року.

01 січня 2021 року сторони підписали акт прийому-передачі вищевказаної квартири за договором позички.

20 січня 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вкотре уклали договір позички вищевказаного житлового приміщення. Строк договору позички сторонами погоджений до 19 лютого 2021 року.

20 січня 2021 року сторони підписали акт прийому-передачі вказаного житлового приміщення ОСОБА_2

31 січня 2021 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_2 вимогу про розірвання договору позички у зв`язку з виникненням потреби у позивача у користуванні спірною квартирою. Вимога отримана відповідачем 08 лютого 2021 року.

03 лютого 2021 року ОСОБА_2 склав розписку на ім`я ОСОБА_3 , за змістом якої зобов`язувався 19 лютого 2021 року добровільно звільнити належне позивачці житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_2 , а також віддати ключі та підписати акт передачі квартири згідно з договором позички від 20 січня 2021 року, сплатити всі комунальні платежі, нараховані за період з 20 січня 2021 року до 19 лютого 2021 року.

У березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір дарування ОСОБА_2 ОСОБА_3 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений Пірієвою О. С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 20 грудня 2019 року за реєстровим номером 2556 (справа № 369/4153/21). Рішенням від 01 червня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення /захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

У спірних правовідносинах суду належить надати оцінку обставинам, за яких оспорюваний правочин було укладено, та перевірити їх на предмет наявності підстав для визнання договору недійсним.

Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, ОСОБА_3 вважає, що її право порушується відповідачем ОСОБА_2 , оскільки останній без достатніх на те правових підстав проживає у належній їй на праві власності квартирі та перешкоджає позивачці у доступі до квартири та розпорядженні нею.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Аналогічними міркуваннями керувався Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла таких висновків.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

З матеріалів справи суд встановив, що ОСОБА_2 набув у власність спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О. А. 21 листопада 2018 року та зареєстровано за номером 8062, про що зазначено у пункті 2 Договору дарування квартири від 20 грудня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О. С.

З 21 листопада 2018 року і до укладення договору дарування спірної квартири, тобто до 20 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_2 проживав у спірній квартирі і вказаний факт не заперечується сторонами.

Позивачка стверджує, що після укладення договору дарування за виникнення крайньої потреби вона не має можливості користуватися та розпоряджатися майном з огляду на проживання у ньому ОСОБА_2 та небажання останнього звільняти належне їй житлове приміщення. ОСОБА_3 звертає увагу суду на те, що за період з моменту укладення договору дарування та до дня звернення до суду з позовом сплачує вартість різного роду послуг, пов`язаних з експлуатацією нерухомого майна (сплата за користування електроенергію, газопостачання тощо), на підтвердження чого надає дублікати квитанцій, виготовлені за допомогою електронного сервісу АТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином, доводи позивачки ґрунтуються на формальному трактуванні норм цивільного права на мирне володіння, користування та розпоряджання житловим приміщенням, в якому проживає без відповідної на те правової підстави інша особа, яка в свою чергу обмежує позивачку у реалізації нею свого цивільного права на розпоряджання належним їй нерухомим майном.

Відповідач стверджує, що між ним та його сестрою позивачкою ОСОБА_3 склалися нетипові правовідносини. Відповідач вказує, що був зобов`язаний повернути ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 2 000,00 дол. США в строк до 20 грудня 2020 року. ОСОБА_2 вказав, що за домовленістю з ОСОБА_3 він мав в якості гарантування виконання ним зобов`язань за договором позики подарувати останній квартиру АДРЕСА_2 . Після повернення коштів ОСОБА_3 зобов`язувалася відчужити вказану квартиру на користь ОСОБА_2 шляхом укладання договору дарування, на підтвердження чого відповідач надає копію розписки відповідного змісту, підписаної ОСОБА_3 та ОСОБА_2

ОСОБА_3 з приводу вказаної розписки не наведено жодних спростувань, не надано доказів недостовірності зазначеної у розписці інформації щодо укладання договору дарування квартири на користь відповідача або інших доказів відсутності у неї зазначеного у розписці наміру.

Предметом позову у спірних правовідносинах є наявність або відсутність підстав для виселення відповідача зі спірної квартири, а отже суд не втручається у оцінку наданих сторонами розписок на предмет достовірності зазначеної в них інформації за умови, що сторонами не було надано доказів на спростування їх змісту.

Отже, згідно з матеріалами справи суд встановив, що починаючи з 21 листопада 2018 року і, зокрема, до 20 грудня 2019 року дня укладення договору дарування спірної квартири ОСОБА_3 , відповідач проживав у спірній квартирі, яку вважав своєю домівкою та з якою мав нерозривні зв`язки.

Відповідно з дня укладення договору дарування від 20 грудня 2019 року та до дня подання позову відповідач проживав у квартирі, право власності на яку перейшло до ОСОБА_3 .

Отже, суду слід надати оцінку пропорційності втручання у право ОСОБА_2 на повагу до житла, піддати аналізу на предмет необхідності такого втручання у демократичному суспільстві, співрозмірності із переслідуваною законною метою.

З цього приводу суд звертає увагу на наявність у матеріалах справи копії розписки ОСОБА_3 , за змістом якої остання зобов`язувалася укласти договір дарування спірної квартири на користь ОСОБА_2 .

Доказів на спростування зазначеної у розписці інформації ОСОБА_3 , а в подальшому і ОСОБА_1 до суду не надали, що дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 мав легітимну очікуваність на повернення права власності на спірну квартиру до нього за умови настання погоджених ОСОБА_3 та ОСОБА_2 обставин, а саме повернення коштів, позичених ОСОБА_2 у ОСОБА_3 .

Додатково вказану обставину підтверджує також спроба ОСОБА_2 визнати недійсним в судовому порядку договір дарування спірної квартири на підставі його удаваності, фіктивності (справа № 369/4153/21).

Крім того, відповідач зазначав у відзиві на позовну заяву, що спірна квартира є його єдиним житлом, і у разі задоволення позовних вимог він стане безхатченком. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не надали доказів на спростування таких посилань відповідача, а саме на наявність у нього іншого житла.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 довгий час, до укладення договору дарування, проживав у спірній квартирі, а отже між ним та житлом утворилися достатні та тривалі зв`язки. Наявність іншого житла у ОСОБА_2 в контексті принципу змагальності цивільного судочинства іншими учасниками справи не доведена. Аналіз доказів в матеріалах справи дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 , укладаючи договір дарування спірної квартири, не мав наміру остаточно відчужувати спірну квартиру, яка є його єдиним житлом, на користь іншої особи.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що виселення відповідача з житла без надання іншого житлового приміщення у цій справі буде невиправданим втручанням у право особи на житло, право особи на повагу до житла, оскільки не переслідує легітимну мету, передбачену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та є не необхідним у демократичному суспільстві. Суд визнає той факт, що законне право на зайняття спірного житлового приміщення ОСОБА_2 було припинене після укладення договору дарування, водночас фактичні обставини свідчать про те, що особа мала легітимні сподівання на набуття у власність спірної квартири за умови настання погоджених з ОСОБА_3 обставин, а тому на переконання суду виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири не буде пропорційне принципам, закріпленим у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги необґрунтовані належним чином, в зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні власністю і примусове виселення сторонніх осіб з квартири.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва