У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

Справа №348/2092/23

2/348/810/23

11 вересня 2023 року м. Надвірна

Суддя Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області Т.А.Бурдун, ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні.

При вирішенні питання щодо можливості прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд, передусім, виходить з того, що позовна заява повинна бути подана з додержанням вимог, визначених ст.ст.175,177 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Вивчивши позовну заяву та додані до неї матеріали, вважаю, що таку слід залишити без руху з наступних підстав:

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Крім того, в роз`ясненнях, викладених у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України N2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

В порушення п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, викладаючи в позовній заяві обставини щодо неможливості спільного володіння та користування майном, позивач зазначає, зокрема про те, що «….через певний період часу відповідачка знову почала чинити мені перешкоди в користуванні майном, зокрема, перекрила доступ до всіх господарських будівель та всілякими способами заборонила користуватися земельною ділянкою навколо будинку…», однак, позивач не вказує, якими доказами підтверджуються вказані обставини. Доказів не підтвердження вищевказаних обставин до позовної заяви також не долучено.

В порушення п.3 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява не містить ціни позову, хоча одна з вимог позову є вимогою майнового характеру, оскільки стосується визнання права власності на частку домоволодіння.

В порушення вимог ст.175 ч.3 п.6 ЦПК України позивачем не зазначено відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Крім того, частиною 2 статті 365 Цивільного кодексу України визначено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто, враховуючи вищенаведене, вбачається, що підставою для розгляду позовної заяви про припинення права на частку в спільному майні є внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення про задоволення позову. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем.

У постанові Верховного Суду від 03 грудня 2020 року у справі №367/7792/16-ц, зроблено висновок, що суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування вартості такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена статтею 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди.

Положення ст.365 ЦК України не уточнюють, коли саме має бути внесена грошова сума на депозитний рахунок суду, однак оскільки позивачем подано до суду позов в порядку вказаної норми права, попереднє внесення вартості частки у спільному майні на депозитний рахунок суду є обов`язком позивача, тому останній слід надати суду платіжний документ про зарахування на депозитний рахунок суду вартості частки у спільному майні, згідно звіту про оцінку майна.

При цьому, з матеріалів позовної заяви вбачається, що докази про внесення вартості частки спірного майна на депозитний рахунок суду відсутні. Водночас, позивачем до матеріалів позовної заяви долучена квитанція № 0.0..1 від 06.09.2023. про сплату ОСОБА_3 суми 75005,00 грн. за компенсацію вартості будинку від ОСОБА_3 через ОСОБА_4 . При цьому, суд зауважує, що вказані особи- ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є сторонами по справі, а квитанція містить рукописний текст «Просимо вважати вірним платником ОСОБА_1 ». виконаний невідомою особою.

Також, згідно ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, поданої фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб; згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб тане більше 5 розмірів прожиткового мінімумів для працездатних осіб.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Із позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено 2 різні позовні вимоги немайнового характеру та майнового характеру.

Отже, позивач при зверненні до суду з даним позовом повинна була сплатити судовий збір за вимогу майнового характеру у розмірі відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», виходячи з ціни позову, та за вимогу немайнового характеру у розмірі 1073,60 грн.

Позивачем всупереч норм цивільного процесуального законодавства надано квитанцію про сплату судового збору лише у розмірі 1073,60 грн.

Таким чином, позивачу слід доплатити судовий збір за вимогу майнового характеру у розмірі відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», виходячи з ціни позову.

Відповідно до ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст.175 і 177 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Суд акцентує увагу позивача на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Дотримання вимог ст. ст.175,177 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом, в тому числі і для суду.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Враховуючи зазначене, залишення позовної заяви без руху жодним чином не перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя після усунення недоліків позову.

При таких обставинах, відповідно дост.185 ЦПК України, вважаю, що позов підлягає залишенню без руху та позивачу слід надати строк для усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 175-177,185,353 ЦПК України, суддя, -

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні -залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня отримання даної ухвали та роз`яснити, що в іншому випадку позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та апеляційному оскарженню не підлягає.

Суддя Т.А.Бурдун