Дата документу 30.08.2023 Справа № 334/540/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/540/23 Головуючий у 1 інстанції: Бредіхін Ю.О.
Провадження № 22-ц/807/1424/23Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Смокотіної В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що 23.01.2020р. між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передала відповідачу у строкове користування грошові кошти у розмірі 70000 доларів США, а відповідач, в свою чергу, зобов`язалась повернути суму позики у строк не пізніше 25.07.2020р. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою. У зв`язку із невиконанням відповідачем свого обов`язку із повернення суми позики, позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 із вимогою про стягнення суми боргу у розмірі 70000 доларів США та нарахованих на цю суму трьох відсотків річних у розмірі 6277,33 доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 70000 доларів США, суму трьох відсотків річних у розмірі 5215,86 доларів США, а всього 75215 (сімдесят п`ять тисяч двісті п`ятнадцять) доларів США 86 центів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень.

В задоволені решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного досвіду), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Вказує, що розписку, якою позивач обґрунтовує свої вимоги, вона не писала та не підписувала. Але вважає, що саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції, тобто що розписка підписана саме ОСОБА_1 . Отже, на думку апелянта, суд не перевірив достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і в своєму рішенні помилково послався на цей документ як на доказ правовідносин позики. Вважає, що судом безпідставно застосовано презумпцію правомірності правочину, визначену статтею 204 ЦК України, оскільки ця норма регулює відносини, що випливають із законності правочину, в той час як в цій справі постає питання вчинення чи не вчинення правочину.

Відзиву на апеляційну скаргу стороною позивача надано не було, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи відповідно до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Адоєвцева С.Є., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача ОСОБА_2 адвоката Ємець А.Ю., який заперечував проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.01.2020р. ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 70000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути суму позики у строк до 25.07.2020р. Вказані правовідносини підтверджуються розпискою, складеною 23.01.2020р., яка підписана ОСОБА_1 .

Доказів виконання грошового зобов`язання відповідачем не надано.

Суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача в частині стягнення основної суми боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки розписка свідчить про наявність договору позики між сторонами, який не виконано відповідачем.

Щодо вимог про стягнення 3 % річних в сумі 6277,33 доларів США, то суд виснував наступне. Так, у розписці від 23.01.2020 кінцевою датою повернення боргу вказано 25.07.2020р., тому лише після цієї дати боржник є таким, що прострочив зобов`язання і має нести відповідальність, визначену ч. 2 ст. 625 ЦК України. Натомість, позивачем здійснено розрахунок суми трьох відсотків річних, починаючи з 23.01.2020р., що суперечить вказаним вище положенням законодавства. Перерахувавши вказану суму 3 % річних, суд визначив до стягнення 5216,86 доларів США.

Ствердження відповідача про те, що вона не писала та не підписувала розписку та саме позивач має довести факт справжності підпису відповідача на розписці, суд визнав хибним, адже на цю обставину посилається саме відповідач і, відповідно, саме він має довести цю обставину.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цілому, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам та базуються на правильно застосованих судом нормах матеріального права.

Так, предметом спору у даній справі є стягнення грошових коштів за договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії - до повернення позики, а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка не лише є доказом укладення договору, а й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, та підтриманий подальшою судовою практикою.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій

самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно з частиною другою статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Таким чином, наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

При цьому, знаходження у позикодавця лише копій розписок не може доводити, що договір боржником не виконаний, оскільки оригінал в такому разі міг бути переданий бор-

жнику або знищений у зв`язку з виконанням боргового зобов`язання позичальником. Тому суди при розгляді таких спорів зобов`язані дослідити саме оригінали розписок та оригінали договорів позики.

Досліджуючи вказане питання, колегія встановила, що до позовної заяви позивачем була долучена копія розписки від 23.01.2020р. із посвідчувальним записом «З оригіналом згідно.18.01.2023. Адвокат Ємець А.Ю. Підпис», що підтверджує наявність у позивача оригіналу вказаного документу.

У рішенні про задоволення позову суд виходив із того, що на підставі досліджених матеріалів справи суд вважає його обґрунтованим та підтвердженим. При цьому, відомостей про те, що суд першої інстанції встановлював факт дійсної наявності у позивача оригіналу боргової розписки та оглядав його, у матеріалах справи не зафіксовано.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

При цьому колегія суддів враховала правила про обов`язковість подання в судовому засіданні письмових доказів в оригіналі (частина друга статті 64 ЦПК України 2004 року), оскільки відсутність оригіналу боргового документа у позичальника позбавляє його можливості вимагати від боржника виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Тому при відкритті апеляційного провадження апеляційним судом було запропоновано стороні позивача надати в судове засідання оригінал розписки для огляду та звірки з долученою у справу копією.

В судовому засіданні апеляційного суду 30 серпня 2023 року адвокат Ємець А.Ю. надав оригінал розписки, якому повністю відповідає копія, що міститься в матеріалах справи, та головуючим у справі здійснено посвідчувальний запис на копії розписки щодо її відповідності оригіналу.

Зміст розписки є наступним (рос.): «Я, ОСОБА_3 , беру в долг у ОСОБА_4 70 000 (семдесят тисяч) долл США. Долг обязуюсь вернуть до 25 июля 2020г. в полном размере. На сумму долга насчитываются проценты в размере 1%, которые будут возвращены одновременно с возвратом суммы долга. 23.01.2020г.» Далі йде підпис з розшифрування « ОСОБА_3 ». Нижче міститься фраза (рос.):«Расписку писала собственноручно в полном здравии».

Отже, з урахуванням вище наведених міркувань, колегія погоджується з судом щодо доведеності позовних вимог за фактом існування між сторонами договору позики, що оформлений відповідною дослідженою в ході судового розгляду розпискою, зміст якої за своєю правовою природою й підтверджує саме відносини позики.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, підтриманій адвокатом Адоєвцевим С.Є., стороною відповідача наголошується на тому, що саме на позивача покладається обов`язок довести, що розписка складена боржником, до якого позивається позичальник. Адвокат вказував, що з цих мотивів сторона відповідача відмовилась заявляти клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, про що було роз`яснено судом першої інстанції.

Але вказані ствердження суперечать принципу змагальності сторін, який закріплено у статті 12 ЦПК України.

Так, згідно з ч. 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач надала оригінал розписки, правомірність якої презюмується, як правильно констатував суд першої інстанції, доки сторона, яка оспорює її чинність, чи вказує на написання не нею, не доведе цих обставин. Тож, доводити свої заперечення того факту, що розписка написана та підписана не ОСОБА_1 , попри наявність зауваження про власноручне написання розписки цієї особою у тексті розписки, належить саме відповідачеві.

Між тим, остання відмовилась від можливості довести свої заперечення, перекладаючи цей обов`язок на позивача. А тому суд обґрунтовано визнав, що сторона відповідача вибудувала свою позицію на припущеннях, які не можуть самі по собі спростувати письмового доказу, оригінал якого знаходиться у позикодавця, що вказує на те, що зобов`язання з повернення боргу не виконано.

З урахуванням вище зазначеного колегія визнає апеляційну скаргу необгрунтованою, тому відповідно до вимог статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 рокуу цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 вересня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова