РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 року місто Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі

головуючого судді - Галінської В.В.

секретар судового засідання - Моргун А.М.

справа №569/23979/21

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні порядку спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості частини легкового автомобіля марки Citroen Berlingo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску в розмірі 57147 грн.50 коп.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 18 вересня 2005 року між нею і відповідачем було зареєстровано шлюб, в якому у них народилось двоє спільних дітей. Під час шлюбу, 02.12.2015 року вони з чоловіком придбали за кошти з спільного сімейного бюджету автомобіль Citroen Berlingo та зареєстрували на ім`я відповідача. У липні 2020 року позивачу стало відомо, що відповідач на власний розсуд без її відома розпорядився даним майном, зняв його з обліку та відчужив, чим порушив її право власності. На отримані кошти відповідач придбав автомобіль Skoda Roomster, який зареєстрував на ім`я своєї матері ОСОБА_3 . Враховуючи, що відчуження автомобіля відбулось без її згоди, просить стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості частини легкового автомобіля Citroen Berlingo, який належав їм на праві спільної сумісної власності в розмірі 57147 грн. 50 коп.

Ухвалою суду від 03 грудня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання на 18 січня 2022 року з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді та заперечень.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з"явився, його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, з тієї підстави, що позивач знала про продаж відповідачем автомобіля, кошти використані в інтересах сім`ї, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, допитавши свідків, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що сторони з 18 вересня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який, як зазначили сторони в судовому засіданні розірвано у 2023 році, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

Положеннями ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з положеннями ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Із роз"яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.23, п.24 Постанови від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов"язаннями, що виникли в інтересах сім"ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, за загальним правилом, придбане сторонами під час шлюбу майно є їх спільною сумісною власністю, а отже може бути розподілене між ними.

Як вбачається із позовної заяви, та не заперечується стороною відповідача, сторонами за час перебування у шлюбі було придбано автомобіль Citroen Berlingo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску та 02.12.2015 року зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_2 .

Як встановлено судом із акту огляду реалізованого транспортного засобу №6329/20/036169 від 07 липня 2020 року, що виданий ТОВ «Бімер», покупцем ОСОБА_2 було реалізовано транспортний засіб Citroen Berlingo, 2005 року випуску ОСОБА_6 , вартість транспортного засобу НОМЕР_3 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що вони з відповідачем з 2005 року перебували у шлюбі, мали спільний бюджет, придбали автомобіль Citroen Berlingo. У 2020 році вирішили його продати і купити новий. 05 травня 2020 року поїхали купувати автомобіль, за два дні до того чоловік продав автомобіль по довіреності. Сума, за яку було продано авто їй невідома. Кошти вони витрачали спільно.

Як встановлено судом, із показів допитаної в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , відповідач продав автомобіль Citroen і купив новий автомобіль. Ні суми, ні за які кошти новий автомобіль купувався вона не знає. На момент продажу автомобіля сторони проживали як сім`я, відповідач привозив позивача на роботу на новому автомобілі, у 2021 році сторони їздили на відпочинок закордон.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Як стверджує представник відповідача кошти від продажу авто використані ОСОБА_2 в інтересах сім`ї.

В матеріалах справи наявна копія договору про надання туристичних послуг №2408452 від 10.06.2021 року, відповідно до якого ФОП ОСОБА_8 надано комплекс туристичних послуг ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вартість яких становила 42 000 гривень, та сплачена ОСОБА_2 відповідно до розрахункової квитанції серії А№2408452 10.06.2021 року.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У відповідності з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Твердження позивача, що на кошти, отримані від продажу автомобіля Citroen Berlingo відповідачем було придбано автомобіль Skoda Roomster не підтверджено належними доказами і суперечить наявним матеріалам справи.

Із відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області ТСЦ №5641 від 31 травня 2023 року вбачається, що реєстрація автомобіля Skoda Roomster, державний номерний знак НОМЕР_4 , 2013 року виготовлення за ОСОБА_3 була проведена на підставі договору купівлі-продажу 6726/20/046084 від 13.05.2020 року, виданого ТзОВ «М.В.Л. Груп».

Таким чином, письмові докази свідчать про те, що придбання автомобіля Skoda Roomster, державний номерний знак НОМЕР_4 , 2013 року виготовлення, відбулось раніше, ніж реалізація відповідачем автомобіля Citroen Berlingo.

Окрім того, позивачем не доведено і того факту, що кошти від продажу авто використані не в інтересах сім`ї, адже, як зазначила позивач у своїх показах, що дані нею в якості свідка, подружжя спільно вирішило продати автомобіль, позивач була про це обізнана і продаж відбувся у 2020 році, задовго до розірвання шлюбу між сторонами.

Таким чином, зважаючи на недоведеність позивачем заявлених вимог про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації частки легкового автомобіля марки Citroen Berlingo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску в розмірі 57147 грн.50 коп. у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 280-284 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5

ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Повний текст судового рішення складено 08 вересня 2023 року.

Суддя