Справа №442/5699/23
Провадження №2/442/1173/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2023 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Павлів З.С.

з участю секретаря судового засідання Леськів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дрогобич цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю приватною власністю,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати її особистою приватною власністю нежитлове приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 31,9 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.12.2018 шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі, а саме 11.08.2017 було придбано нежитлове приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 31,9 кв.м., право власності на яке було зареєстроване за нею ОСОБА_1 . Оскільки, вищевказане нерухоме майно було придбане за час шлюбу, воно автоматично являється спільною сумісною власністю подружжя. Проте, всі кошти, за які було придбано вищезазначене нерухоме майно, були позичені у матері позивачки, а саме: ОСОБА_3 . З таких підстав, вважає зазначене нежитлове приміщення її особистою власністю.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від18.08.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання на 15.09.2023.

15.09.2023 відповідач подав до суду відзив про визнання позову, а також нотаріально посвідчену заяву, в якій зазначає, що спірне нежитлове приміщення було куплено ОСОБА_1 за її особисті кошти і належать їй на праві приватної особистої власності. Будь-яких претензій до ОСОБА_1 щодо зазначеного вище нежитлового приміщення, він не має.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали. Додатково в судовому засіданні позивач зазначила, що документальне підтвердження того, що спірне нежитлове приміщення є її особистою приватною власністю є необхідне їй для подальшого оформлення документів у випадку відчуження такого.

Відповідач в судове засідання не з`явився, проте у вищевказаній заяві просив проводити розгляд справи у його відсутності.

Дослідивши представлені сторонами докази по справі, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову.

Підстав для неприйняття визнання позову відповідачем судом не встановлено.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.12.2018 шлюб між сторонами розірвано.

Як вбачається з Договору купівлі-продажу від 11.08.2017 ОСОБА_1 купила нежитлове приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 31,9 кв.м.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом вказаної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, враховуючи подану відповідачем заяву про визнання позову, суд вважає, що спірне нежитлове приміщення є придбаним за особисті кошти ОСОБА_1 , а тому є визначені законом підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задоволити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю приватною власністю задоволити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нежитлове приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 31,9 кв.м.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 18.09.2023.

Суддя Павлів З.С.