ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1199/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №706/1680/16-ц Категорія: 301010200 Годік Л.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

секретар Новицька Н.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі Христинівська міська рада Черкаської області, Виконавчий комітет Христинівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Христинівської міської ради Черкаської області, виконавчого комітету Христинівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_2 про визнання рішень протиправними та їх скасування, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю, встановлення меж землекористування та відшкодування матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Христинівської міської ради Черкаської області, виконавчого комітету Христинівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_2 про визнання рішень протиправними та їх скасування, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю, встановлення меж землекористування та відшкодування матеріальної шкоди.

За вх. № 638/17-ВХ від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про збільшення та уточнення правових вимог (т.1 а.с.30).

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником частини житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого Христинівською державною нотаріальною конторою 08.01.2008 року та зареєстрованого за № 13. Співвласником другої частини вище вказаного житлового будинку є відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, також посвідченого Христинівською державною нотаріальною конторою 08.12.2003 року та зареєстровано за № 3932.

Житловий будинок з надвірними спорудами був розташований на присадибній земельній ділянці по АДРЕСА_1 , площею 798 кв.м., якою попередні власники користувалися в рівних частках, сплачуючи податок на землю за 399 кв.м кожен. Проте, ОСОБА_2 без отримання дозволу органу місцевого самоврядування та співвласника будинку, самочинно зніс належну йому частину житлового будинку, чим поставив належну позивачу частину будинку в стан руйнації, оскільки стіна, яка розділяла будинки, залишилась без належного фундаменту, який вимагається для зовнішніх стін, а дах будинку опинився відкритим для дощів та снігу.

Не встановивши меж землевпорядкування з позивачем, ОСОБА_2 самочинно приступив до забудови житлового будинку, складських приміщень, гаража-сараю, заволодівши фактично 700 кв. м присадибної земельної ділянки.

Вказує, що орган місцевого самоврядування прийняв ряд рішень на користь ОСОБА_2 , а саме: рішенням Христинівської міської ради № 12/5 від 17.02.2004 року «Про встановлення зовнішніх меж та площі земельної ділянки» були встановлені межі землекористування, за якими ОСОБА_2 визначено 625 кв.м присадибної ділянки; рішенням виконавчого комітету Христинівської міської ради від 21.04.2004 року за № 101 «Про дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд» наданий ОСОБА_2 дозвіл на будівництво на всій площі 625 кв. м по АДРЕСА_1 ; рішенням Христинівської міської ради від 26.09.2006 року за № 4-3/42-У «Про надання дозволу на розробку техдокументації із землеустрою для передачі земельних ділянок у приватну власність» ухвалено розроблення техдокументації ОСОБА_2 на виділення йому у власність 697 кв. м по АДРЕСА_1 ; рішенням Христинівської міської ради від 04.09.2007 за № 16-1/27-У «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» ОСОБА_2 передано у власність 697 кв. м по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями. При цьому, рішенням Христинівської міської ради від 04.03.2008 року за № 23/2/18-У «Про встановлення зовнішніх меж та площі земельної ділянки» позивачу було відмовлено в задоволенні заяви про визначення меж між ним та ОСОБА_2 та була погоджена межа у відповідності до рішення сесії Христинівської міської ради від 17.02.2004 року за № 12/5.

Також, рішенням Христинівської міської ради від 22.08.2011 року за № 9-2/15-УІ «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» вирішено передати ОСОБА_2 у приватну власність безоплатно для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 697 кв. м в АДРЕСА_1 , на підставі чого Христинівською міською радою ОСОБА_2 було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку 0,0697 га від 10.10.2011 року серії ЯМ № 334116.

Рішенням Христинівської міської ради від 05.04.2012 року за № 15-2/11-ІУ було змінено цільове призначення земельної ділянки площею 0,0697 га на землі комерційного призначення для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, а 07.05.2012 року виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку 0,0697 га в АДРЕСА_1 серії ЯК № 187123 для будівництва та обслуговування торгівельних будівель.

21.04.2004 року Христинівська міська рада ухвалила рішення № 101, яким було надано дозвіл ОСОБА_2 на будівництво житлового будинку та знесення частини будинку по завершенню будівництва, хоча знесення частини будинку без погодження з позивачем та попередження руйнації належної йому частини будинку унеможливлено.

Позивач вважає, що всі рішення, які були ухвалені сесією Христинівської міської ради стосовно встановлення зовнішніх меж між ним та ОСОБА_2 є протиправними, тому у своєму позові просить: визнати протиправним рішення Христинівської міської ради № 12/5 від 17.02.2004 року «Про встановлення зовнішніх меж та площі земельної ділянки»; рішення виконкому Христинівської міської ради від 21.04.2004 року № 101 «Про дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд ОСОБА_2 »; рішення Христинівської міської ради від 26.09.2006 року № 4-3/42-У «Про надання дозволу на розробку техдокументації із землеустрою для передачі земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_2 697 кв.м»; рішення Христинівської міської ради від 04.03.2008 року за № 23/2/18-У; рішення Христинівської міської ради від 22.08.2011 року за № 9-2/15-ІУ «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» ОСОБА_2 у приватну власність безоплатно для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 697 кв.м; рішення Христинівської міської ради від 05.04.2012 року № 15-2/11-ІУ про зміну цільового призначення земельної ділянки площею 0,0697 га та скасувати ці рішення. Визнати недійсними Державні акти на право приватної власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 серії ЯК № 187123 на 0,0697 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, виданий Христинівською міською радою 07.05.2012 року. Також, позивач просить встановити межі землекористування присадибною ділянкою в АДРЕСА_1 між ним та ОСОБА_2 в рівних долях згідно варіанту № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи №525/46/50-БТ, проведеної Черкаським відділенням КНДІСЕ 18.01.2011 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь у відшкодування матеріальної шкоди 50000 гривень та на його користь судові витрати.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів того, що він та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками рівних часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , не надано документів, що посвідчують право власності чи право користування спірною земельною ділянкою, яким є державний акт на право власності чи право користування на земельну ділянку або ж договір оренди, а також не надано доказів відведення її меж у натурі.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить: рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.05.2023 року у справі № 706/1680/16-ц скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник зазначає, що рішення суду не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та наявності підстав, визначених ст. 376 ЦПК України. Вказує, що справа розглянута в строки, які не відповідають засадам розумності, визначеним ст. 121 та 210 ЦПК України. Вважає, що затримка розгляду справи тривала цілеспрямовано, умисно для забезпечення ОСОБА_2 можливості завершити будівництво торгівельного комплексу, чим унеможливити можливість повернення сторін у первісний стан, а розгляд справи без участі позивача та його представника обумовив неповне з`ясування обставин та помилкові висновки суду.

27 липня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Уманського міськрайонного суду від 19 травня 2023 року залишити в силі, а позивачу в задоволенні апеляційної скарги відмовити. У відзиві відповідач вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, а право власності на будівлі і земельну ділянку отримано в законний спосіб. Будівлі і земельна ділянка використовується згідно цільового призначення.

В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомлення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_1 в розмірі частини будинок належав ОСОБА_3 та частина належала ОСОБА_4 (т. 1, а.с.33).

Відповідно до договору дарування частини будинку від 08.01.2008 року ОСОБА_3 безоплатно передала, а ОСОБА_1 прийняв належну на праві власності частину житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 (а.с.36).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 187123 від 10.05.2012 року ОСОБА_2 на підставі рішення Христинівської міської ради від 22.08.2011 року за № 9-2/15-УІ та рішення Христинівської міської ради від 05.042012 року за № 15-2/ІІ-УІ є власником земельної ділянки площею 0,0697 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 334116 від 27.10.2011 року ОСОБА_2 на підставі рішення Христинівської міської ради від 22.08.2011 року за № 9-2/15-УІ є власником земельної ділянки площею 0,0697 га (т. 1, а.с.37).

Рішенням Христинівської міської ради № 12/5 від 17.02.2004 «Про встановлення зовнішніх меж та площі земельної ділянки» було підтверджено право постійного користування земельною ділянкою ОСОБА_2 площею 625 кв.м. по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.39).

Рішенням виконавчого комітету Христинівської міської ради від 21.04.2004 року за № 101 «Про дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд» було надано ОСОБА_2 дозвіл на будівництво нового житлового будинку розміром 14х8 м, господарських споруд та гаража розміром 15х8 м по АДРЕСА_1 та рекомендовано після закінчення будівництва нового будинку, стару частину житлового будинку знести (а.с.41).

Рішенням Христинівської міської ради від 26.09.2006 року за № 4-3/42-У «Про надання дозволу на розробку техдокументації із землеустрою для передачі земельних ділянок у приватну власність» було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та виготовлення технічної документації, яка надається у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку у тому числі ОСОБА_2 площею 625 кв. м. по АДРЕСА_1 (т 1, а.с.42).

Рішенням Христинівської міської ради від 04.09.2007 року за № 16-1/27-У «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у тому числі ОСОБА_2 площею 697 кв. м по АДРЕСА_1 (т 1, а.с.43).

Рішенням Христинівської міської ради від 04.03.2008 року за № 23/2/18-У «Про встановлення зовнішніх меж та площі земельної ділянки» було погоджено межу між землеволодінням ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 з землеволодінням ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , керуючись рішенням сесії міської ради від 17.02.2004 за № 12/5 «Про встановлення зовнішніх меж та площі земельної ділянки» рішення виконкому міської ради від 21.04.2004 за № 101 «Про дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд» рішення сесії міської ради від 26.09.2006 року за № 4-3/42-У «Про надання дозволу на розробку технічною документації із землеустрою для передачі земельних ділянок у приватну власність», рішення сесії міської ради від 04.09.2007 року за № 16-1/27-У «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» та у відповідності ст.ст. 118, 119, 120, 158 Земельного кодексу України». Також, було відмовлено ОСОБА_1 щодо розподілу земельної ділянки в процентному відношенні до житлового будинку в зв`язку з вищевикладеним та враховуючи, що межі земельної ділянки якою користується ОСОБА_2 фактично визначені 20 років тому (т.1, а.с.44).

Рішенням Христинівської міської ради від 17.02.2009 року за № 32 «Про надання дозволу на будівництво» було прийнято рішення про заборону проведення реконструкції залишкової частини житлового будинку розміщеного по АДРЕСА_2 ОСОБА_1 до вирішення питання розподілу земельної ділянки з співвласниками в судовому порядку. Та було надано дозвіл ОСОБА_1 на проведення капітального ремонту існуючої частини аварійного житлового будинку по АДРЕСА_2 (т 1, а.с.43).

Рішенням Христинівської міської ради від 22.08.2011 року за № 9-2/15-УІ «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» було вирішено передати ОСОБА_2 у приватну власність безоплатно для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 697 кв.м в АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення Христинівською міською радою ОСОБА_2 було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку 0,0697 га від 10.10.2011 року серії ЯМ № 334116 (т.1, а.с.46).

Рішенням Христинівської міської ради від 05.04.2012 року за № 15-2/11-ІУ було затверджено проект відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється з земель будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0697 га ОСОБА_2 на комерційне призначення для роздрібної торгівлі та комерційних послуг (обслуговування магазину) за рахунок власної земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Змінено цільове призначення земельної ділянки площею 0,0697 га ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 га з земель будівництва та обслуговування житлового будинку на землі комерційного призначення для роздрібної торгівлі та комерційних послуг (обслуговування магазину) за рахунок власної земельної ділянки (т.1, а.с.47).

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 02.08.2016 року було зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні земельною ділянкою ОСОБА_2 власною земельною ділянкою, власником якої є ОСОБА_2 на підстаі державного акта серії ЯК № 187123, кадастровий номер № :01:001: 0403 та зобов`язано ОСОБА_1 знести шляхом демонтування частини самочинно збудованої споруди, яка розміщена на земельній ділянці ОСОБА_2 , а саме по АДРЕСА_1 від межі не менше 1 метру в рахунок ОСОБА_1 . Вказане рішення суду ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12.05.2017 року було залишено без змін (т 1, а.с.68).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію Христинівського виробничого відділку КП «ЧООБТІ» від 09.10.2012 року ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 08.10.2012 року виконавчого комітету Христинівської міської ради належить комплекс будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 08.10.2012 року, виданого виконавчим комітетом Христинівської міської ради ОСОБА_2 належить комплекс будівель та споруд загальною площею 343,1 кв.м по АДРЕСА_1 (т 1, а.с. 154-155).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, а також, згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 187123 ОСОБА_2 на підставі рішення Христинівської міської ради від 22.08.2011 року за № 9-2/15-УІ та рішення Христинівської міської ради від 05.04.2012 року за № 15-2/11-УІ належить земельна ділянка площею 0,0697 га, яка розташована по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:001:0403 та цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівель( т 1, а.с. 156-157).

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об?єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статтей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб?єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР).

Відповідно до ч. 3 ст. 415 ЦК України особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України, (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин.), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України, висловлений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При розгляді справи судом встановлено, що правовідносини з приводу розподілу земельної ділянки по АДРЕСА_1 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 виникли до набуття права власності на частину будинку позивачем відповідно до договору купівлі-продажу від 08.12.2003 року. На той час ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були узгоджені межі з співвласницею суміжної частини будинку ОСОБА_3 , яку потім придбав позивач ОСОБА_1 , яка не заперечувала проти придбання частини будинку третьою особою і розподілу земельної ділянки, що було оформлене відповідним рішенням Христинівської міської ради від 17.02.2004 року за № 12/5 «Про встановлення зовнішніх меж та площі земельної ділянки».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 173/1744/19 зазначено, що за правилами статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до набувачів будівлі переходять права на земельну ділянку, на якій вона розташована, у тих обсягах, які були у попереднього власника. Відповідно, сам факт набуття права власності на будинок не може бути достатньою підставою для висновку про набуття особою у власність земельної ділянки.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

При розгляді справи, суд вірно зазначив, що з матеріалів справи не вбачається та позивачем не надано доказів того, що він та ОСОБА_2 є співвласниками рівних часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , не надано документів, що посвідчують право власності чи право користування спірною земельною ділянкою, яким є державний акт на право власності чи право користування на земельну ділянку або ж договір оренди, а також не надано доказів відведення її меж у натурі.

Відповідно до частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з частинами першоючетвертою та дев`ятою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій, сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Таким чином, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 922/1646/20 та від 04 березня 2021 року у справі № 922/3463/19.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 27.05.2012 року був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 187123, в якому міститься план меж земельної ділянки та кадастровий номер земельної ділянки.

Також, вбачається, що були встановлені межі земельної ділянки в натурі у відповідності до плану меж земельної ділянки, який зазначений на зворотному боці Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Отже, відповідачем ОСОБА_2 земельна ділянка і комплекс будівель та споруд отримані ним в законний спосіб, зареєстровані в державному реєстрі і використовуються згідно цільового призначення.

Що стосується законності та оскарження позивачем рішення Христинівської міської ради № 12/5 від 17.02.2004 року, рішення Христинівської міської ради від 26.09.2006 року № 4-3/42-У «Про надання дозволу на розробку техдокументації із землеустрою для передачі земельних ділянок у приватну власність» ОСОБА_2 697 кв.м. рішення виконкому Христинівської міської ради від 21.04.2004 року № 101 «Про дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд ОСОБА_2 », рішення Христинівської міської ради Черкаської області від 04 березня 2008 року № 23-2/18-V «Про погодження меж земельних ділянок між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 », колегія суддів виходить з наступного.

При розгляді справи судом встановлено та не заперечується позивачем, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.04.2017 року (т.1, а.с.91) було залишено без змін постанову Христинівського районного суду Черкаської області від 02.07.2015 року (т. 1, а.с.139) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17.09.2015 року( т.1, а.с.142) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Христинівської міської ради Черкаської області, виконавчого комітету Христинівської міської ради Черкаської області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання рішень протиправними та їх скасування.

Постановою Христинівського районного суду Черкаської області від 02.07.2015 року залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.09.2015 року, у задоволені позову про визнання протиправними та скасування рішень Христинівської міської ради Черкаської області від 17.02.2004 року за № 12/5 «Про встановлення зовнішніх меж та площі земельної ділянки», від 26.09.2006 року за № 4-3/42-У «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою для передачі земельних ділянок у приватну власність» та рішення виконавчого комітету Христинівської міської ради Черкаської області від 21.04.2004 року за № 101 «Про дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд» - було відмовлено.

Також, рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 02.08.2016 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користування земельною ділянкою, було зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод в користуванні земельною ділянкою ОСОБА_2 , а також зобов`язано ОСОБА_1 знести шляхом демонтування самочинно збудовану споруду, яка знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_2 (т.1, а.с.115-116).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вірно зазначив, що спірні правовідносини вже були предметом розгляду у справах різних інстанцій і по них ухвалені остаточні рішення, які набрали чинності, зі змісту яких не вбачається порушення відповідачем ОСОБА_2 будь-яких законних прав та інтересів позивача ОСОБА_1 , з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Отже, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального та матеріального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Посилання скаржника як на підставу скасування рішення суду відносно затримки розгляду справи, яка тривала судом цілеспрямовано, умисно для забезпечення ОСОБА_2 можливості завершити будівництво торгівельного комплексу, не підлягають до задоволення, оскільки ґрунтуються на припущеннях, а в матеріалах справи містяться клопотання відповідно до яких, сам позивач за час розгляду справи подавав декілька клопотань про відвід суддям (т.1 а.с.48,66), що зупиняло розгляд справи по суті.

Крім того, в матеріалах справи наявні довідки про зняття з розгляду даної справи за обґрунтованих обставин (т. 1, а.с.194, 201, 203, 210). Розпорядженням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01.12.2020 року призначено повторний авторозподіл даної справи у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_5 . В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням адвоката відповідача, у зв`язку із неможливістю прибути в судове засідання та збройною агресією російської федерації.

Таким чином, у матеріалах справи наявні докази того, чому тривалий час судом не приймалось рішення у даній справі.

Із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви позивача, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 травня 2023 року без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді