ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/6553/15-ц

Провадження № 22-ц/4820/1319/23

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретарі судового зсідання Кошельник В.М.

з участю: прокурора та представника відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/6553/15 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником адвокатом Заїкою Валерієм Вікторовичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 травня 2023 року по справі за позовом прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі Лісовогринівецької сільської ради до Хмельницької районної військової адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Макухіна Ольга Григорівна про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсними Державного акту на право власності на земельну ділянку та договору дарування земельної ділянки, витребовування земельної ділянки.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

В квітні 2015 року прокурор звернувся до суду із позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати розпорядження Хмельницької РДА від 23.06.2010р. № 810/10-р в частині надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,9 га із земель державної власності (землі сільськогосподарського призначення пасовище) для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради, визнати незаконним та скасувати розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 06.07.2010 №892/10-р в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1,9 га вартістю 872475 грн. із земель державної власності (землі сільськогосподарського призначення пасовище) для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради та передачі її у власність, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку від 14.07.2010 серія ЯЛ №704819, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 26.07.2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , витребувати у ОСОБА_1 на користь Лісовогринівецької сільської ради Хмельницької області земельну ділянку з кадастровим номером №682508840:05:005:0094 площею 1,9 га, розташовану на території Стуфчинецької сільської ради Хмельницького району.

В обґрунтування позову вказував, що розпорядженням Хмельницької районної державної адміністрації від 23.06.2010 №810/10-р надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,9 га із земель державної власності (землі сільськогосподарського призначення пасовище) для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради.

В подальшому розпорядженням Хмельницької районної державної адміністрації від 06.07.2010 № 892/10-р затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1,9 га із земель вказаної категорії та передано її у власність для ведення особистого селянського господарства.

На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_2 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №704819, яку в подальшому відчужив шляхом укладення договору дарування на користь ОСОБА_1 .

Вищевказані розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 23.06.2010 №810/10-р та від 06.07.2010 №892/10-р в частині надання ОСОБА_2 прав на землю є незаконними та підлягають скасуванню, а Державний акт на право власності на земельну ділянку та договір дарування підлягають визнанню недійсними із наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 фактично волевиявлення на отримання земельної ділянки у власність для вказаних потреб та наміру займатися особистим селянським господарством не мав, відповідне клопотання до районної державної адміністрації написав на прохання сторонніх осіб. Про відсутність волі особи на одержання та використання земельної ділянки для зазначених потреб свідчить також те, що через 20 днів - 26.07.2015 після прийняття оскаржуваного розпорядження було укладено договір її дарування ОСОБА_1 .

Зазначене є підставою для визнання незаконними та скасування розпоряджень Хмельницької районної державної адміністрації від 23.06.2010 №810/10-р та від 06.07.2010 №802/10-р в частині надання ОСОБА_2 прав на землю.

Водночас проект відведення останньому спірної земельної ділянки не відповідав вимогам законодавства, а тому не міг бути затвердженим для передачі земельної ділянки у власність.

Зокрема: відсутні обов`язкові документи та відомості: журнал польових робіт, відомості про обчислення площі земельної ділянки, відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки, креслення перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) із зазначенням прив`язки опорних пунктів до Державної геодезичної мережі; вихідна земельно-кадастрова документація, експлікація земель згідно форми 6-зем не відповідають правилам оформлення, що є порушенням п. «г» ч. 1 ст. 15, ст.ст. 196, 204 Земельного кодексу України; проект землеустрою затверджений з порушенням вимог п.п. 2.2, 2.3 Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Держкомзему України від 02.07.2003 №174, оскільки зазначений проект затверджено раніше, ніж отримано та перевірено обмінний файл державним реєстратором.

Зазначені порушення серед іншого підтверджуються також висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 03.03.2015 №2060-2069/14-26.

Вартість вказаної земельної ділянки згідно висновку експерта на момент передачі складала 872475 гривень.

За таких обставин спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 з порушенням вимог земельного законодавства, зокрема ст.ст.118, 186-1 Земельного кодексу України, ст. 29 Закону України «Про землеустрій».

Отже, посилаючись на вищенаведені обставини, просив суд ухвалити рішення, яким задоволити його позов.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 травня 2023 року вказаний позов було задоволено. Визнано незаконним та скасувано розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 23.06.2010 №810/10-р в частині надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,9 га із земель державної власності (землі сільськогосподарського призначення пасовище) для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради.

Визнано незаконним та скасувано розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 06.07.2010 №892/10-р в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1,9 га вартістю 872475 грн. із земель державної власності (землі сільськогосподарського призначення пасовище) для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради та передачі її у власність.

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку від 14.07.2010 серія ЯЛ №704819.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 26.07.2010, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Витребувано в ОСОБА_3 на користь Лісовогринівецької сільської ради Хмельницької області земельну ділянку з кадастровим номером № 682508840:05:005:0094 площею 1,9 га, розташовану на території Стуфчинецької сільської ради Хмельницького району.

Стягнуто з Хмельницької районної військової адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави рівними частинами судовий збір у розмірі 6090 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_3 через свого представника - адвоката Заїки В.В. оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в позові.

Так, апелянт вважає безпідставними висновки суду про невідповідність вимогам законодавства проекту відведення спірної земельної ділянки, оскільки така невідповідність не була виявлена та встановлена судом безпосередньо шляхом дослідження оригіналу чи належним чином засвідченої копії самого документа. Матеріали справи не містять належними чином засвідченої копії цього Проекту. Вказані висновки судом були взяті із висновку експерта за результатами проведеної ним земельно-технічної експертизи від 03.03.2015р. № 2060-2069/14-26, складеного під час досудового розслідування кримінального провадження в іншій судовій справі. На думку апелянта, така категорично негативна правова оцінка документу судом не могла бути надана на підставі висновків експертизи, без безпосереднього дослідження судом проекту.

Крім того, висновки суду про невідповідність проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вимогам законодавства, апелянт вважає не доведеним, оскільки судом не вказано які саме положення ст..ст.118, 186-1 ЗК України, ст.. 29 ЗУ «Про землеустрій» в редакції, чинній станом на 2010 рік, не відповідає вказаний проект.

Також вважає, що позивачем не надано доказів, а судом не обґрунтовано свої висновки щодо невідповідності оспореного Розпорядження Хмельницької РДА, як правового акту індивідуальної дії вимогам законодавства. Так саме не доведено, яким чином це розпорядження порушує будь-чиї цивільні права та інтереси.

Крім того, апелянт звертає увагу, що звернувшись із цим позовом заступник прокурора Хмельницької області порушив порядок представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме вимоги ст. 56 ЦПК України та положення ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», отже, вказує, що позов пред`явлено неналежним позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу Хмельницька обласна прокуратура вважає твердження, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_3 безпідставними, необґрунтованими, а рішення Хмельницького міськрайонного суду від 01.05.2023 року законним, мотивованим та ухваленим із додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Так судом встановлено, що 23 червня 2010 року розпорядженням голови Хмельницької РДА № 810/10-р ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради із земель запасу.

Розпорядженням голови Хмельницької РДА № 892/10-р від 06 липня 2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради із земель запасу сільськогосподарського призначення, в т.ч. ОСОБА_2 , площею 1,9 га.

14 липня 2010 року ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 704819, кадастровий номер земельної ділянки :05:005:0094, яка розташована за межами населених пунктів Стуфчинецької сільської ради, призначена для ведення особистого селянського господарства.

26 липня 2010 року між ОСОБА_2 (як дарувальником) та ОСОБА_1 (як обдарованим) укладено договір дарування земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Макухіною О.Г., зареєстрований в реєстрі за №1783, за умовами якого дарувальник безоплатно передав у власність обдарованого земельну ділянку площею 1,9 га, розташовану на території Стуфчинецької сільської ради (за межами населених пунктів) Хмельницького району Хмельницької області.

За висновком судової земельно-технічної експертизи №2060-2069/14-26 від 03 березня 2015 року, проведеної у кримінальному провадженні № 0000003 розроблений та затверджений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення ОСОБА_2 на території Стуфчинецької сільської ради Хмельницького району не відповідає вимогам земельного законодавства.

Невідповідність полягає в наступному:

1)в наданому на дослідження проекту землеустрою відсутні обов`язкові документи та відомості: а саме журнал польових робіт, відомості про обчислення площі земельної ділянки, відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки, креслення перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) із зазначенням прив`язки опорних пунктів до Державної геодезичної мережі;

2) вихідна земельно-кадастрова документація, експлікація земель згідно форми 6-зем не відповідають правилам оформлення, що є порушенням п. «г» ч. 1 ст. 15, ст.ст. 196, 204 Земельного кодексу України;

3)проект землеустрою затверджений з порушенням вимог п.п. 2.2, 2.3 Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Держкомзему України від 02.07.2003 №174, оскільки зазначений проект затверджено раніше, ніж отримано та перевірено обмінний файл державним реєстратором.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою та четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

В силу ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з приписом ч. 4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За нормами ч. 9 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Для ведення особистого селянського господарства громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в розмірі - не більше 2 гектара (п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 186-1 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент передачі земельних ділянок у власність) проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.

Згідно із ч. 6 цієї статті підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Згідно ст. 1 Статтею 29 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель тощо.

Статтею 29 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов`язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації. Документація із землеустрою розробляється на основі завдання на розробку відповідного виду документації, затвердженого замовником. Склад, зміст і правила оформлення кожного виду документації із землеустрою регламентуються відповідною нормативно-технічною документацією з питань здійснення землеустрою.

За статтею 30 цього Закону Погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.

Отже складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, документації із землеустрою формують земельну ділянку як окремий об`єкт нерухомості та є складовою частиною процесу отримання у приватну власність земельної ділянки із земель державної власності.

До документації із землеустрою (землевпорядної документації) як до відповідного нормативного документу Законом України «Про землеустрій» та іншими нормативними актами встановлено відповідні вимоги, а тому невідповідність документації із землеустрою (землевпорядної документації) вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів є порушенням порядку отримання земельної ділянки у приватну власність із земель державної власності та відповідно є підставою для визнання порушення закону при отриманні земельної ділянки фізичною особою у приватну власність.

За таких обставин, оскільки судом беззаперечно встановлено, що затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :05:005:0094, у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення ОСОБА_2 на території Стуфчинецької сільської ради Хмельницького району не відповідає вимогам земельного законодавства, то відповідно ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку з порушенням норм чинного законодавства, а тому висновки суду в цій частині є законними та обґрунтованими.

Стосовно втручання у право на мирне володіння майном фізичної особи колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Відповідний принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

На думку суду, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави критеріям правомірного втручання в право ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності українського народу, а органи державної влади здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в приватну власність із земель державної власності позбавляє український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 незаконно отримав земельну ділянку із земель державної власності, яку в послідуючому подарував ОСОБА_1 .

За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою про зобов`язання відповідача повернути у власність держави спірну земельну ділянку є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок із земель державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині відновлення становища, яке існувало до порушення права власності українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

Доводи апеляційної скарги, що висновки суду, що проект землеустрою, на підставі якого ОСОБА_2 було передано у власність спірну земельну ділянку не відповідає вимогам чинного законодавства, є незаконними та необґрунтованим, досліджений висновок експерта не є належним та допустимим докази слід відхилити.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Прокурором як належний доказ невідповідності проекту землеустрою вимогам чинного законодавства було надано висновок судової земельно-технічної експертизи №2060-2069/14-26 від 03 березня 2015 року, проведеної у кримінальному провадженні № 0000003.

Даний письмовий доказ є належним, допустимим та достатнім доказом обґрунтувань позовних вимог прокурора, експертиза проведена експертом Хмельницького відділення КНДІСЕ, який має вищу землевпорядну освіту, кваліфікацію експерта на підставі свідоцтва експерта.

В свою чергу апелянт жодним доказами (іншим висновком експерта, спеціаліста), наданий прокурором письмовий доказ не спростував.

Також суд відхиляє посилання апелянт на норми ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави.

Згідно п. 1 Розділу XII ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування, крім пункту 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділу XIII цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Як вбачається з матеріалів справи позов до суду було подано в березні 2015 року, коли Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року ще не набрав чинності, а діяли норми Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Оскільки по справі встановлено, що спірна земельна ділянка вийшла з володіння держави з порушенням норм земельного законодавства, було порушено інтереси держави, то у прокурора на підставі ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року були підстави для подання позову з метою захисту інтересів держави.

Спірна земельна ділянка, яка вибула з володіння держави з порушенням норм земельного законодавства, в послідуючому, після подання позову перейшла у комунальну власність Лісогринівецької сільської ради, а тому колегія суддів вважає, що в даному випадку також порушується інтереси Лісогринівецької ОТГ в особі Лісогринівецької сільської ради як власника земель комунальної власності.

В той же час, задовольняючи позовні вимоги прокурора в частині визнання незаконним та скасування розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 23 червня 2010 року № 810/10р в частині надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 06 липня 2010 року № 892/10р в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1,9 га., визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку від 14 липня 2010 року серії ЯЛ № 704819, договору дарування земельної ділянки від 26 серпня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції не звернув уваги на норми цивільного законодавства та правові позиці Великої Палати Верховного Суду.

Так Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 359/3373/16-ц від 23 листопада 2021 року (п.п. 148-151) вказала, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, Державного акта про право власності на земельну ділянку першого власника недійсними (незаконними) та їх скасування також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, не є ефективним способом захисту, адже задоволення таких вимог не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою

Такі правові висновки сформульовані, також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 , від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19.

Оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18), то рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині саме з вказаних підстав.

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Посилання суду першої інстанції на правові позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11.09,2019 року не відповідають правовим позиціям в інших постановах Великої Палати, які наведені в даній постанові апеляційного суду, в яких Велика Палати відступила від попередніх правових позицій.

Оскільки на момент звернення з позовом прокурор був звільнений від сплати судового збору, позов задоволено лише щодо однієї позовної вимоги майнового характеру, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню в дохід держави судовий збір по 406 грн. з кожного (1218 грн./3 станом на квітень 2015 року).

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Заїкою Валерієм Вікторовичем, задовольнити частково.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 вересня 2022 року в частині визнання незаконним та скасовування: розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 23 червня 2010 року № 810/10р в частині надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,9 га. із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради, розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 06 липня 2010 року № 892/10р в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1,9 га. із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради, Державного акту на право власності на земельну ділянку від 14 липня 2010 року серії ЯЛ № 704819, договору дарування земельної ділянки від 26 серпня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розподілу судових витрат скасувати та увалити в цій частині нове судове рішення.

В позові прокурора в цій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути Хмельницької районної військової адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір по 406 грн. з кожного.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 вересня 2023 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова