Дата документу 29.08.2023 Справа № 333/3417/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/3417/22 Головуючий у 1 інстанції: Кулик В.Б.
Провадження № 22-ц/807/1585/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» серпня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування квартирою (про вселення),

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування квартирою (про вселення).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана ним з прилюдних торгів.

Він не має можливості користуватись власною квартирою через перешкоди, які здійснюються з боку ОСОБА_1 .

В провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа № 333/6292/20 за позовом ОСОБА_1 до нього, Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), ДП СЕТАМ, третя особа: АТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання електронних торгів недійсними, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 23 листопада 2021 року та постановою Верховного Суду від 02 червня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Його право власності не є оспорюваним, проте відповідачка не надає йому доступ до квартири, не передає ключі, не надає можливості вселитися та завезти власні речі.

На підставі зазначеного просив вселити його у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2023 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_2 в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність чинення нею перешкод позивачу, незадоволення судом першої інстанції клопотання про укладення мирової угоди, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності чинення відповідачем перешкод позивачу в користуванні квартирою, власником якої він є.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана ним з прилюдних торгів.

За результатами торгів було сформовано протокол електронних торгів № 505596 від 08.10.2020 року переможцем яких визнано ОСОБА_2 та складено акт про проведені електронні торги 58190117 від 29.10.2020 року (а.с. 4-5).

30.10.2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності, зареєстровано в реєстрі за № 7176, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 38932015 (а.с. 6, 33).

З копій матеріалів ЄО № 20882 від 20.09.2022 року, зареєстрованого у відділі поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області за зверненням ОСОБА_2 та копій матеріалів ЄО № 28114 від 27.12.2022 року, зареєстрованого у відділі поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області за зверненням ОСОБА_1 вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 не відчиняє двері позивачу, хоча знаходиться в квартирі, здійснює перешкоди у вселення до житла, ключі не дає. В ході бесіди ОСОБА_1 зазначила, що з приводу виїзду з квартири до неї ніхто не звертався, зазначила, що вона є особою похилого віку, їй нікуди виїхати, тим паче, що зараз у країні воєнний стан. Проте, зобов`язалась виїхати з квартири після ухвалення судового рішення з приводу вселення ОСОБА_2 до квартири (а.с. 73-118).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2021 року у справі № 333/6292/20, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 23.11.2021 року та постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 02.06.2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), ДП СЕТАМ, третя особа: АТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання електронних торгів недійсними відмовлено у повному обсязі (а.с.81-102).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Колегія суддів враховує, що позивачем на виконання вказаних вимог ЦПК України надано докази на підтвердження того, що відповідачка чинить йому перешкоди в користуванні належним йому майном - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана ним з прилюдних торгів, про що свідчать копії матеріалів ЄО № 20882 від 20.09.2022 року, зареєстрованого у відділі поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області за зверненням ОСОБА_2 та ЄО № 28114 від 27.12.2022 року, зареєстрованого у відділі поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області за зверненням ОСОБА_1 , які містять пояснення ОСОБА_1 про її незгоду з вселенням ОСОБА_2 (а.с. 108 зворот)

ОСОБА_1 вказані докази не спростовані, власні докази на підтвердження її доводів про не вчинення дій, які б перешкоджали позивачу користуватись його майном, не надані, що є її обов`язком у відповідності до статті 81 ЦПК України.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено статтями 76,77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Разом з тим, з урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Тобто, для відновлення прав позивача як власника квартири необхідним є повернення в становище, яке існувало до моменту порушення, тобто коли його права не ставилися під сумнів і він міг вільно користуватись цими правами.

З передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України та вимог ЦПК України способів захисту прав, найбільш обґрунтованим і ефективним у цьому випадку є саме визнання відповідних прав за позивачем.

Задоволення позовних вимог в даній справі поверне сторони у становище, при якому буде захищено право власності позивача.

За таких обставин, ураховуючи зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним відновленням прав ОСОБА_2 є вселення його у квартиру, яка є його власністю.

З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 щодо усунення перешкоди в користуванні квартирою шляхом його вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана ним з прилюдних торгів.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції її прав шляхом незадоволення клопотання про укладення мирової угоди.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав клопотання про надання додаткового строку для можливості врегулювання спору шляхом досягнення мирової угоди між сторонами.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України передбачає у тому числі можливість для учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

З огляду на зазначене, враховуючи незгоду позивача на обговорення умов мирової угоди, а отже відсутність його волевиявлення на її укладання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 про надання додаткового строку для можливості врегулювання спору шляхом досягнення мирової угоди між сторонами.

Колегія суддів не вбачає допущення судом першої інстанції будь-яких порушень прав відповідача з огляду на встановлені обставини.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 серпня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова