РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.08.2023

Справа № 522/5589/23

Провадження № 2/522/3608/23

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Ярема Х.С.

при секретарі судового засідання - Кніш Д.А.

представник позивача Сокуренко Є.С.

розглянув у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ВСТАНОВИВ:

1.22.03.2023 АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом (відправлено поштою 20.03.2023) до ОСОБА_1 .

2.Позивач просить стягнути з ОСОБА_1 6 584,70 доларів США - три відсотки річних за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором №ODH0GK01420223 від 31.10.2006 за період з 20.03.2020 по 23.02.2022.

3.27.04.2023 відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

4.27.08.2023 подано відзив на позовну заяву.

5.Відповідач чи його представник в судове засідання не з`явились. Повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили.

6.Позивач звернення до суду з цим позовом мотивує тим, що 31.10.2006 між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ODH0GK01420223 про надання кредиту, який був забезпечений іпотекою (квартира). Заочним рішенням суду від 22.07.2010 у справі №2-2814/10 в рахунок погашення заборгованості за договором №ODH0GK01420223 від 31.10.2006 в розмірі 113 659,46 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу квартири.

03.03.2016 ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі зазначеного заочного рішення суду від 22.07.2010 та гр. ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири на яку звернуто стягнення. Квартира була продана банком за 742 027,60 грн.

Згодом ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку договір купівлі-продажу від 03.03.2016 іпотечної квартири. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси 11.12.2017 у справі №523/12031/16-ц відмовлено у недійсним договору купівлі-продажу. Але 21.10.2020 постановою апеляційної інстанції рішення суду від 11.12.2017, залишеною без змін судом касаційної інстанції, скасовано та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири на підставі заочного рішення суду від 22.07.2010. Як наслідок, банк повернув кошти покупцю, ОСОБА_1 знову став власником спірної квартири та іпотекодавцем, а квартира продовжує бути предметом іпотеки.Після цього ОСОБА_1 подарував рідній сестрі спірну квартиру, а банкк звернувся з позовом до суду про визнання цього правочину фраудаторним.

На даний час ОСОБА_1 основне зобов`язання за кредитним договором від 31.10.2006 не виконав, заборгованість не сплатив та відчужив предмет іпотеки, що унеможливлює кредитору стягнути основну суму боргу за рахунок іпотечного майна.

Оскільки основна сума боргу визначена в рішенні суду не сплачена боржником, банк має право на нарахування за ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляційні нарахування та 3% річних).

Три відсотки річних нараховано за невиконання простроченого грошового зобов`язання за період з 20.03.2020 (дата звернення до суду) по 23.02.2022 (до початку війни в Україні), що в цілому не перевищу трьох років.

7.Відповідач позов не визнав. Вважає, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України. Позивач реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а строки позовної давності щодо стягнення кредитної заборгованості минули. Рішенням суду розмір заборгованості визначений в сумі 111797,06 доларів США, а не 113659,46 доларів США, а отже розрахунок 3% річних є неправильним. Розрахунок заборгованості є неналежним доказом, оскільки не є первинним фінансовим документом. Початок розрахунку періоду заборгованості (20.03.2020) на два дні перевищує трирічний строк позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 22.03.2023.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

8.31.10.2006 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ODH0GK01420223, який був забезпечений іпотекою квартири АДРЕСА_1 , про що укладено договір іпотеки від 01.11.2006 №ODH0GK01420223.

9.Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.07.2010 (справа №2-2814/10) позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 задоволені частково. В рахунок погашення заборгованості за договором № ODH0GK01420223 від 31.10.2006 в розмірі 113 659,46 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу квартири АДРЕСА_1 із застосуванням процедури продажу передбаченої ст. 38 Закону України Про іпотеку.

10.На підставі заочного рішення суду від 22.07.2010 ПАТ КБ «Приватбанк» продав 03.03.2016 гр. ОСОБА_2 зазначену квартиру.

11.Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 11.12.2017 (справа №523/12031/16-ц) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , АТ КБ "Приватбанк" про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого квартири від 03.03.2016.

12.Постановою суду апеляційної інстанції, залишеною без змін постановою суду касаційної інстанції від 16.08.2021, скасовано рішення суду першої інстанції та задоволено позов, тобто визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 03.03.2016 на підставі заочного рішення суду від 22.07.2010 у справі №2-2814/10.

13.15.08.2022 ОСОБА_1 подарував рідній сестрі ОСОБА_3 іпотечну квартиру на підставі договору дарування. Обтяження у вигляді іпотеки по вказаній квартирі відсутні.

14.Банк повернув гр. ОСОБА_2 кошти 742 027,60 грн.

15.Згідно з розрахунком банку 3% річних за невиконання простроченого грошового зобов`язання в розмірі 113659,46 дол. США за період з 20.03.2020 по 23.02.2022 становить 6 584,70 дол. США.

Висновки суду.

16.Предметом позову є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних, нарахованих боржнику за період з 20.03.2020 по 23.02.2022 за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором.

17.За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц).

18.Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

19.Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

20.Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

21.Стаття 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, яке може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

22.Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України.

23.Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

24.Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

25.За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

26.У постанові Верховного Суду (від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц.

27.Судом встановлено, що відповідач мав зобов`язання перед ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») за кредитним та іпотечним договорами.

28.Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.07.2010 у справі №2-2814/10 позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 задоволено шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу квартири в рахунок погашення заборгованості за договором № ODH0GK01420223 від 31.10.2006 в розмірі 113 659,46 доларів США.

29.Тобто, саме рішенням суду (яке набрало законної сили) визначено невиконане зобов`язання позичальника перед кредитором в розмірі 113 659,46 доларів США.

30.Позовні вимоги банку не пов`язані з стягненням заборгованості, а тому посилання відповідача на пропуск строку звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості по кредиту, чи посилання на розрахунок заборгованості по кредиту як неналежний доказ, судом не приймаються до уваги.

31.Так, звернення стягнення на предмет іпотеки спрямоване на задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням та має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, адже порядок задоволення вимог іпотекодержателя врегульовано спеціальним Законом України «Про іпотек», а не загальними нормами Цивільного Кодексу, які регулюють відносини пов`язані з основним зобов`язанням.

32.Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

33.Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 921/107/15-г/16. Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

34.При цьому, суд зазначає, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч.2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.(Аналогічна позиція Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12).

35.Отже, у зв`язку з наявністю рішення суду від 22.07.2010 у справі №2-2814/10, позивач втратив право нараховувати відсотки по кредиту, та має лише право здійснювати нарахування згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляційні нарахування та 3% річних).

36.За приписами ст. ст. 509, 598, 599, 631 ЦК України закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки, згідно ст. 599 ЦК України такою підставою є виконання, проведене належним чином.

37.Отже, оскільки ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором № ODH0GK01420223 від 31.10.2006 не виконав, заборгованість не сплатив, та відчужив предмет іпотеки, що унеможливлює для кредитора виконання його вимог за рахунок предмета іпотеки та унеможливлює виконання рішення суду від 22.07.2010. Тому в банку виникло право на застосування наслідків такого порушення згідно з вимогами ст. 625 ЦК України.

38.Зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

39.Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

40.Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

41.Правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц.

42.Кредитором нараховано 3 % річних на суму не виконаного грошового зобов`язання в межах трирічного строку позовної давності з 20.03.2018 по 23.02.2022, кількість днів прострочення - 705.

43.Суд не погоджується з твердженнями відповідача, що банк порушив трирічний строк нарахування 3% річних, оскільки звернувся до суду лише 22.03.2023.Так, днем подання заяви до суду є не дата, вказана у позовній заяві, а день її реєстрації в канцелярії суду або день відправлення заяви на адресу суду поштою.Позивач відправив позов до суду засобами поштового зв`язку 20.03.2023, про що свідчить штамп поштового відділення. Отже, строк позовної давності за вимоги про нарахування 3% річних ним не пропущено.

44.Таким чином, суд дійшов висновку про обгрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача трьох відсотків річних в розмірі 6 584,70 доларів США за період з 20.03.2020 по 23.02.2022.

45.Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 611,90 грн.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 6 584,70 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 3 611,90 гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04.09.2023.

Суддя Ярема Х.С.