ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» вересня 2023 року

м. Харків

справа № 641/6670/19

провадження № 22ц/818/1251/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В. Б.,

за участю секретаря - Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , представниця відповідача - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представник відповідачки - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2021 року в складі судді Курганникової О.А.

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дорогій Валентина Анатоліївна, про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, який у подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що з 1981 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та в період шлюбу за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначила, що у 2002 році їх з чоловіком стосунки погіршились та вони стали проживати окремо: вона в квартирі АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 - в квартирі АДРЕСА_1 .

Посилалася на те, що приблизно у 2017 році вона з ОСОБА_3 відновили шлюбні відносини та у зв`язку з потребами на лікування, через похилий вік, вона запропонувала ОСОБА_3 продати квартиру АДРЕСА_1 . Однак, ОСОБА_3 повідомив про те, що за договором купівлі-продажу, посвідченим 15 травня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А., право власності на цю квартиру перейшло від нього до ОСОБА_5 .

Вказала, що при укладенні правочину від імені продавця діяла рідна сестра покупця ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вона впевнена, що продавець грошові кошти за спірну квартиру не отримував.

Стверджувала, що вона згоди на відчуження спірної квартири не надавала.

Зазначила, що приватний нотаріус не мала право посвідчувати оспорюваний правочин, оскільки спірна квартира належала відчужувачу на підставі договору, зареєстрованому на біржі нерухомості та основних фондів «Україна», тобто нотаріально не посвідченому.

Просила договір купівлі-продажу, посвідчений 15 травня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А., за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_5 визнати правочином недійсним; витребувати з володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 15 травня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А., за реєстровим номером № 1369; в решті в задоволенні позовних вимог відмовлено; стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

На вказане рішення суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просила постановити ухвалу про скасування рішення і закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, не звернув увагу на те, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи. Матеріали справи містять відомості про повернення до суду повістки про її виклик з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що не свідчить про її відмову від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду. Зазначила, що в спірному договорі вказано про те, що грошові кошти за продаж квартири були передані ще до підписання договору. Своє бажання щодо продажу квартири ОСОБА_3 підтвердив особистим підписом на дорученні, яке зареєстроване в реєстрі за № 757, яким доручив пані ОСОБА_7 продати квартиру в присутності приватного нотаріуса Марченка М.Ф. Вказала, що ОСОБА_3 впродовж більш ніж двадцяти років не висував до неї скарг щодо оплати та не звертався до суду, також не заперечував той факт, що договір був укладений. Посилалася на те, що вона була позбавлена можливості реалізувати своє право на застосування строку позовної давності щодо предмету спору, враховуючи те, що правочин здійснено 15 травня 2002 року та правовстановлюючі документи були переоформлені на її ім`я, а позивачка під час розгляду справи ніяк не пояснила, з яких підстав вона не мала можливості довідатись про стан майна, якого вона, на її думку, є співвласницею. Заначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Вона не знала про той факт, що продавець квартири ОСОБА_3 перебував у шлюбі і тому їй не були відомі права третіх осіб на квартиру, яка була предметом договору у правочині, що оспорюється, у зв`язку з чим вважала себе добросовісним покупцем.

22 серпня 2023 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення залишити без змін. При цьому зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального та матеріального права. Вказав, що він за продаж спірної квартири грошей не отримував та не повідомляв свою дружину про відчуження цієї квартири.

11 вересня 2023 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому виклала обставини, на які ОСОБА_1 посилалася в позові та які досліджувалися судом першої інстанції. Зазначила про правильний висновок суду щодо того, що правочин був безгрошовий, укладений без згоди дружини ОСОБА_1 , який порушує її право власності.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги та акцентував увагу суду на тому, що ОСОБА_5 є добросовісним покупцем спірної квартири, оскільки їй не було відомо про сімейний стан ОСОБА_3 та статус спірної квартири.

В свою чергу в суді апеляційної інстанції представниці ОСОБА_3 та ОСОБА_1 наполягали на тому, що правочин був безгрошовий, укладений без згоди дружини ОСОБА_1 .

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки правочин є безгрошовим, укладений без згоди дружини ОСОБА_3 , він є недійсним. Що стосується вимоги щодо витребування майна з чужого незаконного володіння вона є передчасною, оскільки позивачка повинна довести своє право власності на спірну квартиру, яку просила витребувати з чужого незаконного володіння.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 29 серпня 1981 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.7).

Як вбачається з договору купівлі-продажу № Н1-669 від 27 червня 1996 року ОСОБА_3 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір зареєстрований Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27 червня 1996 року за реєстровим № П-3-6409 (а.с.8,120).

Із договору купівлі-продажу квартири від 15 травня 2002 року вбачається, що ОСОБА_7 , яка діяла за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Марченко М.Ф. від 26 березня 2002 року за реєстровим номером № 757 від імені ОСОБА_3 , він продав, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 2 цього договору передбачено, що ця квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» від 27 червня 1996 року за реєстровим номером № Н1-669 та зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27 червня 1996 року за реєстровим номером № П-3-6409.

Продаж цей вчинено за суму 10 783,00 грн, які ОСОБА_7 одержала для свого довірителя від ОСОБА_5 повністю ще до підписання цього договору (пункт 3 договору).

ОСОБА_7 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_3 свідчить, що вказана квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, в спорі та під забороною не перебуває, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України немає, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесена (пункт 5 договору) (а.с.9, 119).

Із листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 1062033 від 06 червня 2019 року вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. Назву вулиця Слинька змінено на бульвар Жасміновий на підставі рішення 1 сесії 7 скликання Харківської міської ради № 12/15 від 20 листопада 2015 року (а.с.10).

Дорученням від 26 березня 2002 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_7 продати за ціну та на умовах за її розсудом квартиру АДРЕСА_1 (а.с.123).

Як вбачається із заяви ОСОБА_7 повідомила приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А., що на момент придбання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі не перебував. Також, ОСОБА_5 вказала, що ця обставина їй відома (а.с.122 зворот).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містить СК України.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доведення обставин, потрібних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18),від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя на відчуження спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна у залежність від наявності належно оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Ненадання такої згоди свідчить про брак повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто факт ненадання згоди одним із співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, зокрема шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя, або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) (пункт 8.67).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що інакше у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У такому разі важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а при неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) (пункти 76, 77).

У справі, яка переглядається, позивачка звернулася до суду саме з позовом з метою захисту свого порушеного права власності на майно, відчужене за оспореним договором. Суму еквівалента вартості своєї частки у спільному майні позивачка не просила стягнути, а тому визнання договору недійсним у справі, яка переглядається, є належним та ефективним способом захисту прав позивачки як співвласника нерухомого майна, відчуженого без її згоди.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 просила, зокрема, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 15 травня 2002 року з тих підстав, що оспорюваний правочин вчинений без її, як співвласника майна, згоди на розпорядження спільним майном подружжя.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду, ухвалюючи постанову від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), сформулювала такий правовий висновок та визначила таке:

«8.63. Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

8.64. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

8.65. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

8.66. Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16. Водночас відповідно до зазначеної постанови для визнання договору недійсним суду потрібно також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16.

8.67. Сформульовані висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ані з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ані третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оспорення договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором».

Отже, суд під час розгляду спорів про недійсність договору у зв`язку з ненаданням одним із подружжя згоди на відчуження спільного майна має з`ясовувати, чи був добросовісним набувач такого майна (контрагент за договором).

Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 16 травня 2023 року у справі № 367/6690/20 (провадження № 61-12129св22), від 13 грудня 2022 року у справі № 712/4057/16-ц (провадження № 61-7420св20).

Матеріали справи свідчать про те, що на момент вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу від 15 травня 2002 року продавець ОСОБА_3 повинен був повідомити як свого дорученого ОСОБА_7 так і покупця ОСОБА_5 про те, що він з 29 серпня 1981 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , діючи як доброчесний і розсудливий учасник договірного процесу, який повинен був дотриматися певного стандарту порядної поведінки та розумну обачність, укладаючи договір купівлі-продажу квартири без згоди ОСОБА_1 . Втім доказів виконання цього обов`язку матеріали справи не містять.

За обставинами справи, ОСОБА_5 не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки ОСОБА_7 , яка діяла від імені ОСОБА_3 повідомила приватному нотаріусу 15 травня 2002 року про те, що ОСОБА_3 на момент придбання квартири АДРЕСА_1 (1996 рік) в зареєстрованому шлюбі не перебував.

Також, зі змісту договору купівлі-продажу, укладеного на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» від 27 червня 1996 року за реєстровим номером № Н1-669 та зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27 червня 1996 року за реєстровим номером № П-3-6409 не вбачається, що на момент придбання квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та нею була надана згода на її придбання.

З наданих Харківським обласним державним нотаріальним архівом документів продажу спірної квартири 15 травня 2002 року не вбачається будь-яких доказів на підтвердження факту перебування у шлюбних відносинах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як на момент придбання спірної квартири у 1996 році, так і на момент її продажу у 2002 році. Сторона продавця цих доказів не надавала, самостійно дізнатися про цей факт ОСОБА_5 не мала можливості.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів на підтвердження недобросовісності поведінки відповідачки ОСОБА_5 .

Колегія суддів стверджує, що обов`язок доказування наявності недобросовісної поведінки контрагента лежить на позивачеві. Оскільки матеріали справи не містять належних доводів та доказів недобросовісної поведінки ОСОБА_5 , тому не існують підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15 травня 2002 року.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла переконання, що контрагент ОСОБА_5 позбавлена можливості отримати інформацію щодо наявності сімейних стосунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Наведене підтверджує добросовісність контрагента за оспорюваним договором купівлі-продажу квартири, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 16 травня 2023 року у справі № 367/6690/20 (провадження № 61-12129св22).

Оскільки в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовлено, тому відсутні підстави і для задоволення вимог про витребування спірної квартири.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов помилкового висновку щодо часткового задоволенні позову. У зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1611,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дорогій Валентина Анатоліївна, про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 1611,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 12 вересня 2023 року.