Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.08.2023 Справа №607/22559/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого В.М. Братасюка

за участі секретаря М.О. Мокрій

відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі у загальному провадженні позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення завданої моральної шкоди, -

в с т а н о в и в

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення завданої моральної шкоди.

Позивачка просить суд захистити її право у спосіб стягнення з відповідача ОСОБА_3 65 000 гривень завданої моральної шкоди, ОСОБА_4 30 000 гривень завданої моральної шкоди, ОСОБА_1 1 гривню завданої моральної шкоди, ОСОБА_7 30 000 гривень завданої моральної шкоди, ОСОБА_6 30 000 гривень завданої моральної шкоди.

На обґрунтування посилається на порушення зі сторони відповідачів права позивачки на приватність, що мало прояв у записі, за відсутності згоди позивачки, телефонної розмови за її участі, та поширення цієї розмови стороннім особам у приватних розмовах та шляхом подання, як доказ, у справах, що перебували на розгляді в судах.

Позивачка та її представник вимогу підтримали та просять задовольнити з підстав, зазначених в заявах по суті.

Відповідачі та представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 у власних заявах по суті вимогу позивачки заперечили в повному обсязі. Заперечення сторони відповідачів зводяться до доводів виправданості втручання в приватність телефонної розмови метою запобігання та захисту прав, свобод та інтересів осіб, яких ця розмова стосувалася, шляхом подачі в компетентний державний орган - суд, для надання оцінки такому доказу (переслідували легітимну мету), що виключає звинувачення в поширенні інформації про особу, і це не відноситься до порушення за яке настає відповідальність.

Відповідач ОСОБА_5 також подав заяву по суті, змістом котрої просив відмовити в позові за безпідставністю; окремо просив закрити провадження у справі, оскільки спірні відносини, на переконання відповідача, не підлягають розгляду в порядку жодних видів судочинства.

Аналогічне клопотання заявляла й відповідач ОСОБА_1 , котра в судових засіданнях також заперечила вимогу позивачки.

Заслухавши пояснення та дослідивши докази, Судом встановлені наступні обставини.

Позивачка зазначає, що весною 2017 року отримала в дарунок від своєї матері ОСОБА_1 ряд об`єктів нерухомого майна на підставі укладених між нами, нотаріально посвідчених, договорів дарування.

05 вересня 2017 року, як власник, надіслала ОСОБА_4 , письмову вимогу щодо вчинення на його розсуд однієї із двох альтернативних дій - або укласти із позивачкою договір оренди магазину, який ним використовувався у господарській діяльності, або ж звільнити приміщення від своїх речей, щоб позивачка мала можливість здати його в оренду іншій особі.

06 вересня 2017 року ОСОБА_4 отримав цю вимогу, із якої дізнався про те, що магазин по АДРЕСА_1 подарований позивачці.

Цього ж дня ОСОБА_4 покликав до себе ОСОБА_1 , та почав чинити на неї, а також і на позивачку тиск, будучи незадоволеним фактом дарування магазину позивачці. ОСОБА_4 уклав угоду з адвокатом Василишина К.В., про представництво інтересів ОСОБА_1 .

Надалі адвокатом Василишиним К.В. було складено від імені матері позивачки ОСОБА_1 , повідомлення про злочини - одне про начебто заволодіння в шахрайський спосіб її нерухомим майном ОСОБА_8 , та друге, про начебто викрадення позивачкою її золотих виробів.

Також адвокат Василишин К.В. склав від імені ОСОБА_1 позовну заяву про визнання недійсними укладених між нею та позивачкою весною 2017р. договорів дарування рухомого майна, навівши підставами позову нібито вчинювані мною по відношенні до матері неправомірні дії.

Вважаючи за необхідне обговорити поведінку матері та отримати пораду, як діяти, позивачка в лютому 2018 року, зустрілась із своїм двоюрідним братом ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 обґрунтовано припускає, що про вказану нашу зустріч домовлялася із ОСОБА_3 заздалегідь по телефону, то він, вочевидь, повідомив про це ОСОБА_4 , після чого останній попросив таємно від позивачки здійснити запис розмови.

Приватна розмова з ОСОБА_3 відбулася в лютому, в автомобілі позивачки, що виключає можливість випадкового аудіозапису з його сторони нашої розмови (тобто за допомогою камери спостереження чи іншого охоронного пристрою).

Надалі ОСОБА_1 , в процесуальному статусі позивачки, у справі №607/18248/19 Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, було подане «Клопотання 3 про долучення доказів у справі №607/18248/19» від 07.12.20р., до якого, як Додаток 1, був приєднаний «CD-диск звукозапису розмови ОСОБА_3 з ОСОБА_2 ». В означеній справи інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Захарчук А.П.

Означене клопотання ОСОБА_1 , підтримуване її представником - адвокатом Захарчуком А.П., було розглянуте в судовому засіданні від 07.12.20р., та Суд відмовив в його задоволенні, вислухавши заперечення позивачки проти долучення до матеріалів справи компакт- диску із аудіозаписом приватної розмови лютого 2018р., на запис якої ОСОБА_2 згоди не давалає Відмовляючи в задоволенні згадуваного клопотання сторони ОСОБА_1 , Суд, серед іншого зауважив, що нею не надано доказів надсилання диску із аудіозаписом розмови іншим учасникам справи.

Проте, незважаючи нате, що ОСОБА_1 і ОСОБА_5 особисто сприймали заперечення в судовому засіданні від 07.12.20р. проти розголошення приватної розмови позивачки з ОСОБА_3 , аналогічне клопотання вони подали у справу №607/18248/19 - «Клопотання 4 про долучення доказів у справі №607/18248/19» від 17.02.21р., до якого повторно долучили «Аудіо звукозапис розмови ОСОБА_3 з ОСОБА_2 на CD- диску. При цьому вказаний звукозапис був надісланий стороною ОСОБА_1 також третім особам у справі - приватним нотаріусам Кравець Т.В. і ОСОБА_9 .

Також ОСОБА_2 повідомила, що у згаданій справі №607/18248/19 стороною позивача було заявлене клопотання про виклик ряду свідків, серед яких і ОСОБА_3 а його мама ОСОБА_10 .

Разом з тим, як почула ОСОБА_2 прослуховуючи на надісланому компакт-диску приватну розмову з ОСОБА_3 в лютому 2018 року, на початку аудіозапису співрозмовник декілька разів повторив, що йому абсолютно нічого не відомо про майнові відносини ОСОБА_2 із матір`ю ОСОБА_1 та братом ОСОБА_4 , як і його матері ОСОБА_10 .

Обставини змусили позивачку застерігти ОСОБА_3 від надання під присягою завідомо неправдивих показань, й з цього приводу склала лист від 26.05.21р. Проте вказаний лист був залишений без будь-якого реагування зі сторони ОСОБА_3 , а останній з мамою надавали свідчення у справі, спотворюючи, на переконання позивачки, факти.

Також позивачка надає пояснення, що аудіозапис приватної розмови із ОСОБА_3 в лютому 2018 року, був поданий на компакт-диску у справу №607/5148/20 представником ОСОБА_4 адвокатом Яворським A.B. разом із «Клопотанням про приєднання доказів» від 16 червня 2021 року.

ОСОБА_11 , незважаючи на заперечення позивачки проти відтворення в залі судових засідань поданого ним аудіозапису, наполягав на цій процесуальній дії.

ОСОБА_2 зауважує, що її з ОСОБА_3 розмова стосувалась виключно тих подій, які мали місце вже після 06.09.2017р., та не мала жодного відношення до предмету спору і предмету позову у справі №607/5148/20, в якій за предметом позову оспорювалися договори дарування, укладені в грудні 2014р. а також в березні-травні 2017р.

Відтак у справі №607/5148/20 Суд, з урахуванням заперечень проти відтворення аудіозапису, ухвалив не досліджувати цей аудіозапис.

Чергове подання ОСОБА_1 копії неодноразово згадуваного аудіозапису приватної розмови позивачки з ОСОБА_3 , відбулося до Тернопільського апеляційного суду у справу №607/18248/19 разом із «Апеляційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 вересня 2021 року у справі №607/18248/19».

Цього разу її представник ОСОБА_5 не обмежився лише поданням у справу аудіозапису на компакт-диску, але ще й здійснив вибіркове роздрукування змісту розмови, що також було розіслане третім особам приватним нотаріусам ОСОБА_9 і ОСОБА_12 .

При цьому на моє переконання позивачки, адвокатом ОСОБА_5 були допущені наступні порушення Закону 1.Навмисне перекручування зміст розмови з ОСОБА_3 в лютому 2018р.; 2.Монтаж (тобто фактичне спотворення змісту розмови - підробку) аудіозапису шляхом вирізання його частини 3.Здійснена спроба введення в оману Тернопільського апеляційного суду щодо дати отримання стороною ОСОБА_1 від ОСОБА_3 копії аудіозапису розмови, поданого у справу №607/18248/19 вперше 07 грудня 2020 року в суді першої інстанції.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до положень статей 31, 32 Конституції України, статей 270, 306 ЦК України кожному гарантується право на недоторканість особистого життя, право на таємницю телефонних розмов; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

З приводу вимог до відповідача ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказувала на порушення відповідачем ОСОБА_3 таємниці телефонних розмов та спричинення їй такими протиправними діями моральної шкоди у вигляді душевних страждань. При цьому позивач посилалася на положення статті 23 ЦК України.

Позивачка пов`язувала моральну шкоду із спричиненими їй неправомірними діями відповідача ОСОБА_3 душевними стражданнями ОСОБА_2 , перебуваючи з останнім в родинних стосунках, вважала ОСОБА_3 порядною людиною, котрій можна довіритися та поділитися проблемою, очікуючи поради на вирішення.

Згідно з ст. 276 ЦК України, орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення

При цьому, усвідомлюючи неправомірність дій щодо порушення права на таємницю телефонних розмов, та фактично порушення особисте немайнове право позивачки, відповідач ОСОБА_3 не вчинив жодних необхідних дій для його поновлення - будь-яких доказів на підтвердження поновлення відповідачем ОСОБА_3 права позивачки щодо таємниці телефонної розмови, матеріали справи не містять.

Відповідно до частини другої статті 276 ЦК України, якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Суд не приймає доводи сторони відповідача про відмову у задоволенні заявлених вимог з підстав недоведеності спричинення моральної шкоди означена підстава фактично покладає на позивачку обов`язок довести наявність у неї душевних страждань з приводу порушення права на таємницю телефонного спілкування, що є неприпустимим з огляду на правову природу такого права, гарантії від порушень якого закріплені Конституцією України. У даному випадку слід виходити з презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію.

Означеного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27.09.2017 року у справі № 6-1435цс17.

Суд наголошує, що записуючи в лютому 2018 року на носій приватну телефонну розмову з ОСОБА_2 , без згоди останньої, та в наступному, також без її згоди, поширивши зміст приватної розмови ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не міг не знати і не усвідомлювати, що свідомо порушує права на таємницю телефонних розмов, та фактично порушує особисте немайнове право позивачки, захищене ст. 31 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому відповідач ОСОБА_3 не довів виправданості втручання в особисте немайнове право ОСОБА_2 , адже він не перебував в процесуальному статусі ні сторони, ні третьої особи в судовому процесі, не мав спірних відносин з позивачкою ОСОБА_2 , а так само не довів достатніми доказами факту випадковості, як зазначив його представник, здійснення запису приватної розмови.

З огляду на наведене та встановлені обставини, суд вважає за необхідне часткового задоволення позову стосовно відповідача ОСОБА_3 у спосіб стягнення з останнього в користь ОСОБА_2 10 000 гривень завданої моральної шкоди, що є достатньою сумою сатисфакції.

З приводу вимог ОСОБА_2 до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Суд наголошує на такому.

Перш за все Суд відхиляє клопотання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про закриття провадження, покликаючись на правовий висновок КЦС ВС від 23 вересня 2020 року у справі №761/29995/17, змістом якого КЦС ВС дійшов переконання, що відносини з приводу збирання й оцінки на предмет належності та допустимості доказів, отриманих у кримінальному провадження, не можуть оспорювати ся за правилами жодного з видів судочинства.

Суд зауважує, що предмет та спірні відносини у згадуваній справі є відмінними від тим, що розглядаються у справі №607/22559/21, оскільки у справі №761/29995/17 мав місце цивільний спір про стягнення завданої моральної шкоди з відповідача медичного працівника, котрий розголосив у кримінальному провадженні конфіденційну інформацію.

Тобто фактично мало б місце порушення принципу правової визначеності в разі оцінки правомірності в порядку цивільного судочинства на предмет належності та допустимості збирання й оцінки доказів, здобутих та досліджених в кримінальному процесі.

В нашому ж випадку подібні правовідносини відсутні, оскільки позивачка в порядку цивільного судочинства ставить питання відшкодування завданої моральної шкоди, зібранням та поширенням, в цивільному судовому процесі, без її згоди, приватної інформації, котра стосується особи позивачки.

Яз зазначено вище, мали місце ряд судових спорів між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з приводу володіння певним нерухомим майном.

Вивченням обставин справи та перевіркою їх доказами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надали запис приватної розмови позивачки з ОСОБА_3 (переданий останнім), як доказ в суд з метою захисту своїх прав та інтересів у судових справах у справах № 607/18248/19 та №607/5148/20, де мали місце спори з ОСОБА_2 .

За ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.

Конституційне право на доступ до правосуддя не є безмежним. Метою суду (правосуддя) є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за захистом (її суб`єктивних прав).

Адвокати ОСОБА_1 - Захарчук А.П., та ОСОБА_4 - Яворський А.В. надавали цей запис, як доказ, з метою захисту прав, свобод та інтересів своїх клієнтів, в межах надання професійної правничої допомоги.

Згідно із вимогами ст.23 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що професійні права, честь і гідність адвоката гарантуються та охороняються Конституцією України, цим Законом та іншими законами.

Згідно вказаної статті, зокрема:

1) забороняються будь-які втручання і перешкоди здійсненню адвокатської діяльності;

5) адвокату гарантується рівність прав з іншими учасниками провадження, дотримання засад змагальності і свободи в наданні доказів та доведенні їх переконливості;

6) життя, здоров`я, честь і гідність адвоката та членів його сім`ї, їх майно перебуває під охороною держави, а посягання на них тягнуть відповідальність, передбачену законом;

14) забороняється притягати до кримінальної чи іншої відповідальності адвоката (особу, стосовно якої припинено або зупинено право на заняття адвокатською діяльністю) або погрожувати застосуванням відповідальності у зв`язку із здійсненням ним адвокатської діяльності згідно із законом;

15) не можуть бути підставою для притягнення адвоката до відповідальності його висловлювання у справі, у тому числі ті, що відображають позицію клієнта, заяви у медіа, якщо при цьому не порушуються професійні обов`язки адвоката;

16) забороняється ототожнення адвоката з клієнтом.

Адвокат не є учасником правовідносин, а є представником учасників правовідносин, і надає їм правничу допомогу згідно ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а отже представляє та захищає не власні права та інтереси, а своїх клієнтів.

З огляду на таке, Суд наголошує, що не слід, ототожнювати адвоката з клієнтом, у зв`язку із здійсненням ним адвокатської діяльності, а відтак подання адвокатами Захарчуком А.П. та Яворським А.В. доказів на підтвердження чи спростування обставин, викладених в заявах по суті, є їхнім професійним обов`язком, а тактика представництва є їхньою дискрецією.

Подання електронного доказу адвокатами Яворським А.В., Захарчуком А.П. до суду є наданням правничої допомоги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які вони вчиняли в інтересах своїх клієнтів з метою захисту їх прав та інтересів, шляхом звернення цих доказів до незалежного органу влади - суду для захисту прав та інтересів клієнтів у цивільному спорі, надання судом оцінки цьому доказу при вирішенні юридичного спору, тобто реалізацією прав своїх клієнтів. При цьому ці дії були без мети розповсюдження інформації в будь-яких інших цілях, ніж захист клієнта у юридичному спорі.

Окремо Суд відзначає, що не надає оцінки доводам позивачки про факти спотворення змісту її розмов з ОСОБА_3 від лютого 2017 року на носіях, наданих адвокатами Захарчуком А.П. та Яворським А.В., як доказ у справи № 607/18248/19 та №607/5148/20, оскільки Судом, за відсутності згоди позивачки, не досліджувався дійсний зміст її приватної розмови з метою порівняння із змістом розмов, на носіях у справах № 607/18248/19 та №607/5148/20.

Також Суд не вбачає наявності підстав до постановлення окремої ухвали щодо порушень адвокатами ст. 43 ЦПК України, в частині неналежного виконання процесуальних обов`язків, а також Правил адвокатської етики.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 263, 265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 10 000 гривень завданої моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 908 гривень сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексту рішення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складання повного тексту. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач ОСОБА_2 АДРЕСА_2

Відповідач ОСОБА_3 АДРЕСА_3

Відповідач ОСОБА_4 АДРЕСА_2

Відповідач ОСОБА_5 АДРЕСА_4

Відповідач ОСОБА_6 АДРЕСА_5

Головуючий суддяВ. М. Братасюк