Справа № 344/5321/22
Провадження № 22-ц/4808/979/23
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Працун В.В.

з участю ОСОБА_1 її адвоката Шургот О.В.

представника ОСОБА_2 адвоката Мушинського В.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2023 року, ухвалене в складі судді Шамотайла О.В. в м. Івано-Франківську, повний текст складено 09 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власностю подружжя та його поділ,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, який у подальшому було уточнено, до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власностю подружжя та його поділ.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що сторони з 16 квітня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2020 року розірвано. За час перебування у шлюбі сторони набули трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 , комору та гараж. Дане майно було зареєстроване Івано-Франківським БТІ на ОСОБА_1 . Вказує, що дане майно набуте спільно в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Просив визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 ; комору АДРЕСА_3 . У порядку поділу зазначеного майна просив визнати право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 ; визнати право власності на 1/2 частини комори АДРЕСА_4 ; визнати право власності на 1/2 частини гаражу АДРЕСА_4 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2023 року позов задоволено. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 комору АДРЕСА_4 ; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 гараж АДРЕСА_4 . У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на : - 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; - на 1/2 частини комори АДРЕСА_4 . - на 1/2 частини гаражу АДРЕСА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі - 1000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що квартира по АДРЕСА_1 , комору та гараж придбана за її особисті кошти та не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так спірне майно було придбано на кошти від продажу її особистої квартири, яка вона набула до шлюбу, згідно договору №17 на участь у частковому будівництві від 27.11.2003 року, укладений міх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у відповідності до умов якого, вона приймає участь у часткове будівництво 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_5 поруч буд. АДРЕСА_6 , загальна площа 61 кв.м . Вказане майно було продано ОСОБА_1 вже під час перебування у шлюбі з метою придбання спірного майна, 11.03.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 . Крім того, відповідно до розписки від 15.04.2008 року ОСОБА_1 отримала в позику від ОСОБА_6 суму в розмірі 62 115,00 грн, що по офіційному курсу станом на 15.04.2008 року становить 12 300,00 доларів США для придбання боксу для автомобіля (гаража) площею 20,5 кв.м. за адресою - АДРЕСА_4 . Зважаючи на те, що кошти отримані ОСОБА_1 від продажу квартири АДРЕСА_7 у розмірі 75 283.00 грн та кошти отримані у позику у розмірі 62 115,00 грн, були вкладені у купівлю квартири АДРЕСА_2 , що разом становить 137 398,00 грн, то виходячи із приписів ч. 7 ст. 58 СК України, частка у розмірі 32% (8/25 частин) є її особистою приватно власністю

Просить визнати за ОСОБА_1 право власності на:117/200 частки квартири АДРЕСА_2 ;117/200 частки комори №XVIII, А по АДРЕСА_4 .

В цілому на гараж

АДРЕСА_4 порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на: 83/200 частки квартири АДРЕСА_2 ;- 83/200 частки комори №XVIII, А по АДРЕСА_4 .

17 липня 2023 року представник ОСОБА_2 адвокат Мушинський В.Т. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що при відчуженні квартири згідно договору від 07.03.2008 року сторони визнали, що вона спільною суміною власністю подружжя, та він надавав згоду на її відчуження згідно вимог чинного законодавства. Таким чином, отримані кошти є спільною власністю подружжя. Крім того, відсутні докази, що кошти від проданої квартири та позичені кошти згідно розписки від 15 квітня 2008 року вкладені у спірне нерухоме майно.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Шургат О.В. підтримали доводи апеляційної скарги, просять задовольнити подану скаргу.

Представник ОСОБА_2 адвокат Мушинський В.Т. доводи апеляційної скарги заперечив. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду справи відповідачем не надано доказів, які спростовують презумпцію права спільної сумісної власності подружжя та установив, що частки сторін у спірній квартирі є рівними, а відтак позов підлягає до задоволення та визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю та його поділ між сторонами у рівних частках.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 27.11.2003 між ОСОБА_1 ( до шлюбне прізвище ОСОБА_7 ) та підприємцем ОСОБА_8 було укладено договір №17 на дольову участь будівництві квартири АДРЕСА_7 та повністю профінансовано об`єкт будівництва на суму 74779,90 грн, що еквівалентно 14030 дол. США та підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №30 від 27.11.2003 (а.с.57).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07 березня 2008 року ОСОБА_1 належну їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 загальною вартістю 75 283,00 грн в будинку АДРЕСА_6 відчужила ОСОБА_5 . Даний факт підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.59-60) об`єкт нерухомості, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_7 відповідач ОСОБА_1 відчужила ОСОБА_5 за загальною вартістю 75283,00 грн.

Установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 16 квітня 2005 року перебували в шлюбі, який зареєстрований Івано-Франківським міським управлінням юстиції, актовий запис №450.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний.

05.03.2008 року, згідно до договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 2-І укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ «СКБ Дністер» відповідачка погодилась взяти участь у Фонді фінансування будівництва виду А та здійснити інвестування ведення будівництва у АДРЕСА_4 , об`єкт інвестування :8 , третій поверх птиповехового будинку, три кімнати загальною площею 92.00 кв.м. вартістю 418140,00 грн.

Згідно п.2.1., 2.2. вказаного договору довіритель передає грошові кошти в Упаравителю об`єкта інвестування ведення будівництва у АДРЕСА_4 вартість якого становить 418140,00 грн протягом 10 (десяти) робочих днів з дня підписання цього договору.

На виконання умов заначеного договору у вказаний строк ОСОБА_1 повністю оплатила вартість об`єкта фінансування у вартість якого також внесла 75 283,00 грн отриманих коштів від продажу належної їй двокімнатної квартири АДРЕСА_7 . Зазначених обставин сторони не заперечували (с.35-44).

Згідно рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 16.10.2009 за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.90).

Згідно договору від 05.03.2008 року укладеного між ОСОБА_1 та ТзОВ «Івано-Франківськукрбудсервіс» на участь у будівництві боксу для автомобіля відповідачка погодилась фінансувати участь у будівництві комори площею 4,9 кв.м. вартістю 14847,00 грн по АДРЕСА_4 , яка згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстровано за ОСОБА_1 17.07.2017 загальною площею 4,5 кв.м. (а.с.84).

16.04.2008 укладено між ОСОБА_1 та ТзОВ «Івано-Франківськукрбудсервіс» договір на участь у будівництві боксу для автомобіля №3-УД за яким відповідач погодився фінансувати часткову участь у будівництві в розмірі 62 115,00 грн, який зареєстрований за відповідачкою в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 02.02.2015 площею20,5 кв.м. по АДРЕСА_4 .

Згідно копії розписки від 15.04.2008 ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_6 62 115,00 грн на придбання автомобільного гаража, який зобов`язується повернути до 15.04.2021 (а.с.58).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, спір стосується поділу спільного майна подружжя.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна,за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключеніз цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 61, 63, 65, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що 05.03.2008 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, згідно до договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 2-1 ОСОБА_1 повністю сплатила кошти за квартиру АДРЕСА_2 у вартість якої зараховані її особисті кошти в сумі 75 283,00 грн отримані від продажу належної їй двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Суд відхиляє доводи позивача, що у п.11 договору купівлі-продажу від 07 березня 2008 року двокімнатної квартири АДРЕСА_4 загальною вартістю 75 283,00 грн в будинку АДРЕСА_6 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зазначено про належність цієї квартири на праві спільної сумісної власності належну подружжя, оскільки відповідачкою підтверджено, що заначену квартиру нею набудо до шлюбу, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №30 від 27.11.2003 (а.с.57). Отже, розрахунок часток у спірній квартирі є наступним: за ОСОБА_2 41,5 % або 83/200 частин (83:2=41,5%), ОСОБА_1 58,5 % або 117/200 частин (17%+41,5%=58,5%).

Що стосується придбання комори площею 4,5 кв.м. вартістю 14 847,00 грн по АДРЕСА_4 , згідно договору від 05.03.2008 року укладеного між ОСОБА_1 та ТзОВ «Івано-Франківськукрбудсервіс», то колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, що вказане майно набуте в період шлюбу і належть сторонам на праві спільної сумісної власності, частки якого дружини та чоловіка є рівними, так як інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Проте, проводячи поділ цієї комори, суд першої інстанції не вказав, яка частка належить відповідачці.

Відтак, у порядку поділу майна подружжя необхідно визнати за ОСОБА_2 право власності на 83/200 частки квартири АДРЕСА_8 та на 1/2 частини комори № XVIII, А вартістю 7 423, 05 грн по АДРЕСА_4 .

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 117/200 частки квартири АДРЕСА_2 вартістю 244 611, 9 грн і на 1/2 частини комори № XVIII, А вартістю 7 423, 05 грн по АДРЕСА_4 .

Разим з тим, визнаючи у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину гаража АДРЕСА_4 , суд першої інстанції не врахував, що згідно боргової розписки від 15.04.2008 ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_6 62 115,00 грн на придбання автомобільного гаража, який зобов`язується повернути до 15.04.2021 (а.с.58). Зазначений борг на час вирішення цієї справи не повернутий.

Отже, застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно, суд першої інстанції встановивши факт набуття майна під час шлюбу, не звернув уваги, що джерелом його набуття не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, кошти отримані ОСОБА_1 у борг.

Хоч вказаний договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і створює обов`язки для другого з подружжя, проте ефективним способом захисту порушеного права у цьому випадку буде визнання за боржником ОСОБА_1 в цілому право власності на гараж вартістю 62 115. 00 грн № IV по АДРЕСА_4 , оскільки не приведе з цього приводу до судових спорів в подальшому.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому оскаржуване рішення необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власностю подружжя та його поділ.

Відповідно до підпункту В пункту 4 ч. 1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини другої вказаної статті), у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої вказаної статті).

Ураховуючи, що за результатами перегляду справи в суді апеляційної інстанції колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 та часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , то необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі - 1000,00грн та стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 669.00 грн понесених за подання апеляційної скарги та 1 488 грн судового збору в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2023 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майно на праві спільної сумісної власності подружжя та його поділ у рівних частках задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 вартістю 418140.00 грн та комору АДРЕСА_4 вартістю 14 847,00 грн.

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 83/200 частки квартири АДРЕСА_8 та на 1/2 частини комори № XVIII, А вартістю 7423, 05 грн по АДРЕСА_4 .

В решті позову відмовити.

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 117/200 частки квартири АДРЕСА_2 вартістю 244 611, 9 грн і на 1/2 частини комори № XVIII, А вартістю 7 423, 05 грн по АДРЕСА_4 та в цілому на гараж вартістю 62 115. 00 грн № IV по АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі - 1000,00грн.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 669.00 грн понесених за подання апеляційної скарги та 1 488 грн судового збору в дохід держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 14 вересня 2023 року.

Судді: В.Д.Фединяк Л.В.Василишин

І.О.Максюта