Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Ковбасюк О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Довгалюк О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна, про визнання права на обов`язкову частку у спадщині за законом,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року ОСОБА_4 звернувся із вказаним позовом до суду, зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 , після смерті якої залишилося спадкове майно, яким, зокрема, є двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,16 га, що знаходиться у Бородянському районі Київської області. Позивач є інвалідом І групи та особою, яка потребує догляду, а тому він має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері на підставі ст. 1241 ЦК України. Однак відповідач ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою позивача та донькою померлої ОСОБА_5 , одноособово зареєструвала на себе вказане спадкове майно, про що свідчать свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. Враховуючи наведене, позивач просить задовольнити його позов та визнати за ним право на спадщину за законом в обов`язковій частці розміром 1/2 частки у спадщині за померлою ОСОБА_5 , вказуючи на те, що це єдиний спосіб для реалізації ним своїх спадкових прав після смерті матері.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2022 головуючим у справі визначено суддю Ковбасюк О.О.

Ухвалою суду від 12.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А.Г. копії матеріалів спадкової справи, заведеної до майна померлої ОСОБА_5

13.02.2023 на виконання ухвали суду нотаріусом надано до суду копії матеріалів вказаної спадкової справи.

01.03.2023 до суду надійшов відзив на позов від відповідача ОСОБА_2 , у якому вона заперечила щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , вказуючи на їх безпідставність. Зокрема, відповідач зазначила, що дійсно вона є донькою померлої ОСОБА_5 та рідною сестрою позивача ОСОБА_4 . На день смерті їхня мати проживала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . При житті мати склала заповіт на ім`я позивачки, оскільки з братом у неї були складні відносини та, крім того, він хворіє і потребує постійної допомоги, у зв`язку з чим мати також просила позивачку не залишати брата та піклуватися про нього. 18.03.2019 позивачка подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сташковій А.Г. заяву про прийняття спадщини за заповітом, повідомивши при цьому нотаріусу про існування іншого спадкоємця, яким є її рідний брат, який відноситься до спадкоємців першої черги на підставі ст. 1261 ЦК України, а також відповідно до ст. 1241 цього Кодексу відноситься до спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. На день смерті матері відповідач був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 та за повідомленням позивачки був запрошений нотаріусом до неї з метою вирішення питання щодо оформлення спадщини. 20.06.2019 о 16 год. 30 хв. відповідач подав у спадкову справу №18/2019 заяву №146 про те, що він, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для нього значення, не претендує на видачу свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку як інвалід І групи, як це визначено статтею 1241 ЦК України. В подальшому своєї відмови від обов`язкової частки у спадщині позивач у встановлений законодавством період не відкликав. При цьому, з огляду на те, що позивач має інвалідність та потребує постійного догляду, позивачка 10.12.2019 зареєструвала його в двокімнатній квартирі, яку успадкувала від матері, після чого він переїхав туди на проживання. Крім того, позивачка постійно здійснює за ним догляд, купуючи йому ліки та продукти, забезпечуючи йому відвідини лікарів та здачу аналізів, а також сплачуючи комунальні платежі. Крім того, з метою забезпечення належного догляду позивача, відповідачка звернулася до Територіального центру соціального обслуговування Подільського району міста Києва, від якого за відповідачем закріпили працівника центру для відвідування та допомоги ОСОБА_6 , яка відвідує позивача та повідомляє відповідачу про його стан та потреби. При цьому відповідач перераховує кошти на картковий рахунок ОСОБА_6 для того, щоб вона могла купувати все необхідне позивачу. У зв`язку з проведеним відповідачці оперативним втручанням у листопаді 2022 року вона стала обмеженою у вільному пересуванні, після чого ставлення брата до неї змінилося, наслідком чого стало, зокрема, і звернення його з даним позовом до суду. Однак відповідач вважає вимоги позивача безпідставними із вищезазначених підстав, у зв`язку з чим просить відмовити у їх задоволенні. Крім того, позивач вказує на пропуск позивачем строку позовної давності, стверджуючи що такий сплинув 19.11.2022.

Ухвалою суду від 20.04.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із наведених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити.

Відповідач та її представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність із посиланням на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву. При цьому від заяви про застосування строку позовної давності вони відмовилися.

Заслухавши пояснення відповідача та представників сторін, показання свідка, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 є дітьми померлої ОСОБА_5 , що підтверджується наявними у справі письмовими доказами, зокрема, відповідними свідоцтвами про народження.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_5 залишилося спадкове майно, а також те, що заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. 15.12.2018 та зареєстрованим у реєстрі за №4266, усе своє майно ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_2 .

18.03.2019 відповідач ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сташковій А.Г. заяву про прийняття спадщини після смерті матері та на підставі такої заяви нотаріусом було заведено спадкову справу №18/2019 до майна померлої ОСОБА_5 .

20.06.2019 позивач ОСОБА_4 подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_5 .

При цьому, як встановлено судом із матеріалів вказаної спадкової справи, копії якої були надані нотаріусом до суду, ОСОБА_4 присвоєно статус інваліда І групи безстроково, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії КА-2 №003536.

Матеріалами спадкової справи також підтверджується, що 19.11.2019 нотаріусом було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я відповідача ОСОБА_2 , згідно з якими остання успадкувала:

- квартиру АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі довідки, виданої ЖБК «Космос» 02.02.1994 за №15, зареєстрованої в Київському міському БТІ 17.03.1994 в реєстровій книзі за реєстровим №954/30034, реєстраційний номер майна: 38756232;

- садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області 05.11.2010 (бланк серії НОМЕР_2 ), на підставі рішення виконкому Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області від 27.08.2010 за №131, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Макарівське БТІ» 05.11.2010 в книзі: 1, номер запису: 14, реєстраційний номер: 31987073;

- земельну ділянку площею 0,1600 га, кадастровий номер: :06:001:0165, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , що належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії КВ, виданого Загальцівською сільською Радою народних депутатів Бородянського району Київської області 03.10.1997, на підставі рішення виконкому від 21.11.1995 №46, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №24;

- вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться: у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на депозитному рахунку № НОМЕР_3 залишок коштів - 100004, 46 грн., на картковому рахунку № НОМЕР_4 залишок коштів - 522,92 грн.; на рахунку «Бонус плюс» НОМЕР_7, що належали спадкодавцю на підставі повідомлення №20.1.0.0.0/7-190426/1225 від 03.05.2019, виданого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»;

- земельну ділянку площею 0,0630 га, кадастровий номер: :05:002:0422, із цільовим призначенням для колективного садівництва, що розташована за адресою: Київська обл., Макарівський р-н, Андріївська сільська рада, що належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії КВ, виданого Андріївською сільською Радою народних депутатів Макарівського району Київської області 05.12.1996, на підставі рішення виконкому 9 сесії 22 скликання вказаної сільської ради від 31.05.1996, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №496.

В обґрунтування позову позивач стверджує, що оскільки він є інвалідом І групи та особою, яка потребує догляду, він має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері на підставі ст. 1241 ЦК України, у зв`язку з чим він просить визнати за ним право на спадщину за законом в обов`язковій частці розміром 1/2 частки у спадщині за померлою ОСОБА_5 .

Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача та наявність підстав для їх задоволення, судом враховується наступне.

Відповідно до статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статті 1233 та частини першої статті 1235 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно з ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до положень частини першої статті 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (положення статей 1268 - 1270 ЦК України).

Таким чином, у випадку коли заповітом охоплено все майно спадкодавця, спадкування за законом можливе лише за умови відмови всіх спадкоємців за заповітом від прийняття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом (частина перша статті 1274 ЦК України).

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_5 на підставі заповіту, складеного на її ім`я спадкодавцем.

Позивач є ОСОБА_4 має статус інваліда І групи, а отже, в силу статті 1241 ЦК України він є особою, що має право на обов`язкову частку у спадщині померлої ОСОБА_5 .

Разом із цим, як встановлено судом із матеріалів спадкової справи №18/2019, заведеної до майна померлої ОСОБА_5 , 20.06.2019 останній подав до нотаріуса письмову заяву, у якій зазначив, що йому відомо про зміст заповіту, посвідченого нотаріусом Сташковою А.Г. 15.12.2018 та зареєстрованого у реєстрі за №4266, який був складений на ім`я ОСОБА_2 .

У вказаній заяві ОСОБА_4 також підтвердив, що він, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для нього істотне значення, без застосування до нього фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, повідомив про те, що зміст статті 1241 ЦК України йому нотаріусом роз`яснено, на видачу свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку, як інваліду І групи, він не претендує. Зміст статей 225, 229-231, 233, 1216, 1268, 1270, 1273-1275 ЦК України йому нотаріусом роз`яснено. Про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 йому відомо, про що він не заперечує.

Ці ж обставини підтвердила в судовому засіданні приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А.Г., яка була допитана судом в якості свідка.

Нотаріус, зокрема, підтвердила, що відмова ОСОБА_4 від прийняття спадщини після смерті матері була безумовною, вона відповідала його внутрішньому волевиявленню, заяву було подано останнім власноручно у її присутності, особу та дієздатність останнього нею було перевірено у встановленому законом порядку. Зміст статей ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині та наслідки відмови від прийняття спадщини нею ОСОБА_4 було доведено до відома та роз`яснено. В подальшому, враховуючи те, що останнім подану заяву не було відкликано, нотаріус видала відповідні свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 у відповідності до чинного законодавства.

Будь-яких обставин, які б вказували на те, що нотаріусом було порушено процедуру видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я відповідача ОСОБА_2 або на те, що внаслідок видачі таких свідоцтв порушено права позивача ОСОБА_4 , судом не встановлено.

При вирішенні даного спору суд також враховує, що за положеннями статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнане недійсним, якщо видане особі, яка не мала права на спадкування, а також в інших випадках, зокрема, якщо заповіт визнано недійсним, визнано відмову від спадщини недійсною тощо.

Як з`ясовано судом, вищевказані свідоцтва про право на спадщину, які були видані 19.11.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. на ім`я відповідача ОСОБА_2 , заповіт від 15.12.2018, складений ОСОБА_5 на ім`я останньої, а також відмова позивача ОСОБА_4 від спадщини матері, недійсними визнані не були.

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства, з огляду на встановлені вище обставини справи, суд вважає, що доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (п.40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п.89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (п.7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19, п.77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц).

При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №523/8951/20 (провадження № 61-10813св21).

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає ефективному способу захисту його прав та інтересів у цих правовідносинах, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 23, 81, 89, 258, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна, про визнання права на обов`язкову частку у спадщині за законом відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

- позивач - ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ;

- відповідач - ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ;

- третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна, місцезнаходження: м. Київ, вул. Тимошенка, буд. 2-Д.

Повний текст рішення складено 14.08.2023.

Суддя О. О. Ковбасюк