Справа №:755/6531/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" серпня 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Зілінської М.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - представник не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями та рішеннями, -

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду міста Києва, після визначення підсудності Київським апеляційним судом, надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дарницького районного суду міста Києва, голови Дарницького районного суду міста Києва Щасної Тетяни Василівни, судді Дарницького районного суду міста Києва, судді Дарницького районного суду міста Києва Курічової (Маркєлової) Вікторії Миколаївни, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями та рішеннями.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року відмовлено у відкритті провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницького районного суду міста Києва, голови Дарницького районного суду міста Києва Щасної Тетяни Василівни, судді Дарницького районного суду міста Києва Курічової (Маркєлової) Вікторії Миколаївни, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями та рішеннями в частині вимог: «запобігти порушенням прав і свобод людини і громадянина; сприяти приведенню вимог законодавства України пор права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, Міжнародними стандартами в цій галузі; запобігти дискримінації щодо реалізації людини своїх прав; сприяти дотриманню поваги до прав і свобод людини і громадянина, суду, їх посадовими і службовими особами» та в частині позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заявлених до відповідачів Дарницького районного суду міста Києва, голови Дарницького районного суду міста Києва Щасної Тетяни Василівни, судді Дарницького районного суду міста Києва Курічової (Маркєлової) Вікторії Миколаївни. (а.с.36-41)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями та рішеннями залишено без руху та надано строк для усунення недоліків не більше ніж десять днів з дня отримання позивачем копії ухвали. (а.с.42-43)

Копію зазначеної ухвали суду позивачем отримано 01 червня 2023 року, що підтверджується розпискою про отримання копії судового рішення.

07 червня 2023 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про усунення недоліків, до якої долучено позовну заяву в новій редакції та її копію з додатками для направлення відповідачу.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути на користь позивача відшкодування шкоди в сумі 29 000,00 євро, яка складається з матеріальної шкоди в сумі 22 000,00 євро і моральної шкоди в сумі 7 000,00 євро, за рахунок державних асигнувань.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що в провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебувала справа №753/23985/21 щодо розгляду матеріалів адміністративного правопорушення. Позивач зазначає, що 17 лютого 2022 року вона завчасно з`явилась в судове засідання, яке так і не відбулось, а судом було повідомлено, що провадження у справі буде закрите за відсутності її вини в адміністративному правопорушенні. Також позивач зазначає, що судове рішення не отримувала, та була змушена залишитися в м.Києві попри повномасштабну війну та запровадження воєнного стану, очікуючи на надсилання рішення. Натомість 30 серпня 2022 року позивач отримала на пошті постанову про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_2 від 28 липня 2022 року щодо стягнення 2 415,82 грн. За зверненням позивача, 02 вересня 2022 року Дарницьким районним судом міста Києва було видано копію постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, якою призначено покарання у виді штрафу у розмірі 850,00 грн, стягнуто судовий збір у розмірі 496,00 грн. Позивач вважає, що головуюча у справі вчинила злочин, в суді її обманули, такими діями було порушено її права: на справедливий суд упродовж розумного строку, на обов`язкове отримання копії судового рішення і право на його оскарження, що є порушенням честі, гідності і свобод, що, як зазначає позивач, завдало їй психологічних страждань. Згідно доводів позовної заяви, голова суду незаконно направила листа до виконавчої служби. Крім того, не зважаючи на подання позивачем апеляційної скарги, головою суду виконавчу службу повідомлено про це не було, в чому позивач убачає бездіяльність, оскільки виконавче провадження не було зупинено. 14 листопада 2022 року Київський апеляційний суд скасував постанову Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року у справі №753/23985/21, провадження у справі відносно ОСОБА_1 закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення за п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП. Крім того, позивач вбачає порушення її прав у перешкоджанні та відмові у відправленні постанов у справі №753/23985/21 до виконавчої служби для закриття виконавчого провадження. Позивач вважає, що діями судді та голови Дарницького районного суду міста Києва завдано істотної шкоди охоронюваним законом правам позивача, її основоположним свободам та інтересам. Зазначає, що їй завдано великої моральної та матеріальної шкоди, великих страждань та тривоги щодо порушень її прав, завдано шкоди її честі, гідності та свободі. Також вважає, що було порушено її право на свободу пересування, особливо під час війни, оскільки посвідчення водія було забране, а пошкоджений автомобіль позивача простояв більше року. На думку позивача, було також порушено її право на можливість заробляти собі на життя, вільно обраною працею, оскільки вона могла б евакуюватись у більш безпечне місце, в країни ЄС, отримувати допомогу в розмірі 450,00 євро на місяць та влаштуватись на роботу. В позові наведений розрахунок упущеної вигоди - допомога за 15 місяців -

7 000,00 євро, мінімальна заробітна плата за 15 місяців - 15 000,00 євро. При цьому, якби позивач влаштувалась на роботу за фахом, отримувала би 4 000,00 євро на місяць. Посилаючись на норми статей 22, 23, 1176 ЦК України, позивач просить стягнути матеріальну шкоду (упущену вигоду) в розмірі 22 000,00 євро та моральну шкоду в сумі 7 000,00 євро. (а.с.47-53)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (а.с.57-59)

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

28 червня 2023 року уповноважений представник відповідача Державної казначейської служби України - Тимофєєва Т.М. направила через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві зазначається, що казначейство прав та законних інтересів відповідача не порушувало, не є причетним до заподіювання позивачу будь-якої шкоди та не має жодних відомостей та даних, на підставі яких суд має встановити наявність або відсутність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вказується на те, що казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Тому позивач, на переконання відповідача, помилково визначив казначейство відповідачем у цивільній справі, оскільки останнє наділено повноваженнями щодо здійснення безспірного списання коштів з державного бюджету за рішенням суду. Оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача, відсутні підстави для його задоволення. Також у відзиві зазначено, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Натомість на позивача не накладено адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.1176 ЦК України. Крім того, постановою Дарницького ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 08.02.2023 виконавче провадження № НОМЕР_2 щодо стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 1700,00 грн та судового збору у розмірі 496,20 грн закрито у зв`язку з надходженням повідомлення з Дарницького районного суду міста Києва про повернення та залишення без виконання постанови № 753/23985/21. Отже, жодного адміністративного стягнення до позивача застосовано не було. Крім того, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність органів державної влади заподіяли позивачу шкоди. Зазначене вище, за доводами відзиву, свідчить про неможливість поширення приписів ч. 1 ст. 1176 ЦК України на відповідні правовідносини. Крім того, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. А відповідно до ст. 22 ЦК України, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Однак позивач лише наводить свої міркування, що вона могла б евакуюватися в країни ЄС, отримувати допомогу та влаштуватися на роботу й заробляти. Таким чином, у позивача відсутні підстави застосування статті 22 ЦК України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди у відзиві зазначено, що закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. При цьому доказів як фізичного чи психічного впливу, що, за твердженням позивача, призвело до негативних наслідків морального характеру, так і доказів на підтвердження порушення звичайного режиму життя, емоційної пригніченості позивачем до суду не надано. Крім того, позивач не зазначає, як конкретно змінився спосіб її життя в цей період. Також відповідач вважає, що розмір моральної шкоди, визначений позивачем, є завищеним і необґрунтованим, оскільки порахований відповідно до норм Закону про відшкодування шкоди, який до даних правовідносин не застосовується. Отже, позивач не надала доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння їй моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди. (а.с.68-72)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.92, 96-97)

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснила, що 18 листопада 2021 року сталася ДТП з вини іншого водія, проте інспектор поліції склав протокол на позивача. Позивач розраховувала, що суд встановить, що всі обставини на її користь, подала відеозапис, однак судове засідання відкладалось через неявку іншого учасника ДТП. 17 лютого 2022 року позивач прийшла до суду, де їй повідомили, що справа буде закрита. Після початку війни позивач мала бажання евакуюватися, проте не змогла цього зробити, оскільки в неї забрали права на керування транспортним засобом, а автомобіль був пошкоджений, позивач очікувала на постанову суду. 30 серпня 2022 року позивач отримала лист з виконавчої служби щодо необхідності сплатити штраф та судовий збір. Зазначила, що очікуючи постанову суду ризикувала життям. Також пояснила, що 01 серпня 2022 року вона подала до суду заяву про отримання постанови суду, яку отримала 02 вересня 2022 року. Цією постановою суду її було визнано винною. Зазначила, що оскільки позивачем було подано апеляційну скаргу, були підстави для зупинення виконавчого провадження. За результатами розгляду апеляційної скарги, постановою від 14 листопада 2022 року позивача було визнано невинуватою, отже 1 рік 2 місяці та 22 дні позивач була позбавлена прав керування автомобілем. Також пояснила, що через канцелярію суду нею було подано вимогу про закриття виконавчого провадження, після цього нею додатково було подано до суду вимогу щодо повідомлення виконавця про необхідність закриття виконавчого провадження. Виконавцю позивачем такої вимоги не направлялось. В подальшому судом було відкликано виконавчий лист. Майнову шкоду позивач в судовому засіданні обґрунтувала тим, що її права були порушені неможливістю евакуації, як це зробили друзі позивача. Через війну вона перебуває у відпустці за власний рахунок. Також зазначила, що після отримання рішення апеляційного суду не поїхала в евакуацію за кордон, оскільки не може відремонтувати автомобіль, а без прав не хотіла їхати, оскільки в Європі всі користуються власним транспортом. При цьому також пояснила, що не поїхала за кордон, оскільки її права порушені та позивач має на меті отримати сатисфакцію, оскільки рік витратила на захист своїх прав. Підтвердила, що виконавче провадження закрили на вимогу суду про повернення виконавчого листа. Крім того зазначила, що на час розгляду справи майнова шкода збільшилась, тому вважає, що суд вправі стягнути майнову шкоду в більшому розмірі, ніж вказано в позовній заяві. Моральну шкоду позивач обґрунтувала тим, що їй важко спілкуватись з людьми, оскільки всі виїхали до Європи та Америки, вона не може відповісти знайомим, як в неї справи, не може виїхати, всі обставини дуже вплинули на позивача, її пригнічують постійні повітряні тривоги, а також те, що пошкоджено автомобіль і вона не може працювати - перебуває у відпустці за власний рахунок. Вважає себе подвійно незаконно засудженою, оскільки її було визнано винною в адміністративному правопорушенні та відкрито виконавче провадження. Зазначила, що наразі її автомобіль відремонтовано не в повному обсязі - лише косметично. Додатково вказала, що правовими підставами її звернення до суду є положення ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Подала до суду письмові пояснення, долучені до матеріалів справи, які не є заявою по суті справи в розумінні ст.174 ЦПК України.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу за відсутності представника казначейства.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, постановою Дарницького районного суду м.Києва від 17 лютого 2022 року у справі №753/23985/21 визнано винною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, стягнувши з неї 850,00 грн на користь держави. Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 496,20 грн. (а.с.11-14)

Постановою старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 28 липня 2022 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №753/23985/21, виданого 17 лютого 2022 року Дарницьким районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу в розмірі 1700,00 грн та судового збору у розмірі 496,20 грн. (а.с.16)

Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року у справі №753/23985/21 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2022 року. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого

2022 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, скасовано, а провадження у справі закрито, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. (а.с.17-23)

11 січня 2023 року ОСОБА_1 подала до Дарницького районного суду м. Києва заяву під назвою «законна вимога», за змістом якої просила: скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 від 28 липня 2022 року; виконавче провадження НОМЕР_2 закрити; негайно скасувати всі арешти у разі їх накладення; видалити всі відомості з реєстрів та інше; видати копію постанови про закриття виконавчого провадження. (а.с.24-25)

На цю заяву Дарницьким районним судом міста Києва листом від 12 січня 2023 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що адміністративний матеріал щодо притягнення її до адміністративної відповідальності 13 вересня 2022 року був направлений до Київського апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги та не повернувся до Дарницького районного суду міста Києва. Також було роз`яснено, що державна виконавча служба має повноваження закрити виконавче провадження за заявою громадянина з обґрунтуванням обставин, на які він покладається. Крім того, було повідомлено, що Дарницький районний суд міста Києва направить до виконавчої служби рішення Дарницького районного суду міста Києва та Київського апеляційного суду для відома та закриття виконавчого провадження після того, як справа буде передана до суду першої інстанції. (а.с.26)

06 лютого 2023 року ОСОБА_1 подала до Дарницького районного суду міста Києва заяву, в якій просила відправити за належністю до Дарницького ВДВС у м.Києві подану нею до суду заяву від 11 січня 2023 року. (а.с.27)

На цю заяву Дарницьким районним судом міста Києва листом від 10 лютого 2023 року повідомлено ОСОБА_1 , що 25 січня 2023 року до Дарницького ВДВС у м.Києві було направлено звернення про повернення та залишення без виконання постанови суду. (а.с.28)

Постановою старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 08 лютого 2023 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №753/23985/21, виданого 17 лютого 2022 року Дарницьким районним судом м.Києва, на підставі повідомлення Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року про повернення та залишення без виконання постанови №753/23985/21. (а.с.30)

За матеріалами даної справи позивач ОСОБА_1 первинно звернулась до суду з позовом до відповідачів: Дарницького районного суду міста Києва, голови Дарницького районного суду міста Києва Щасної Тетяни Василівни, судді Дарницького районного суду міста Києва Курічової (Маркєлової) Вікторії Миколаївни, держави Україна в особі Державної казначейської служби України.

В частині вимог до відповідачів: Дарницького районного суду міста Києва, голови Дарницького районного суду міста Києва Щасної Тетяни Василівни, судді Дарницького районного суду міста Києва Курічової (Маркєлової) Вікторії Миколаївни ухвалою суду було відмовлено у відкритті провадження у справі.

Після цього, на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху позивачем ОСОБА_1 подано позовну заяву в новій редакції до відповідача держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями та рішеннями, в якій, посилаючись на те, що діями судді та голови Дарницького районного суду міста Києва завдано істотної шкоди охоронюваним законом правам позивача, її основоположним свободам та інтересам, великої моральної та матеріальної шкоди, просить стягнути матеріальну шкоду (упущену вигоду) в розмірі 22 000,00 євро та моральну шкоду в сумі 7 000,00 євро.

Отже позивач визначила відповідачем державу Україна в особі Державної казначейської служби України.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Велика Палата Верховного Суду вже доходила висновку, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України (пункт 68 постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Вказана стаття регламентує відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно правового висновку, наведеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, суди мають встановити наявність або відсутність визначених статтею 1176 ЦК України та Законом № 266/94-вр підстав для відшкодування позивачеві з боку держави в особі Державної казначейської служби України шкоди (п.38 постанови).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 1 та 2 ст. 1176 ЦК України).

Отже положення ч. 1 ст. 1176 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Разом з тим, за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду слід застосовувати частину шосту статті 1176 ЦК України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України) (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 22 червня 2017 року в справі № 6-501цс17, від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16; пункт 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17).

Так, згідно ч.6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. (ч.1 ст. 1174 ЦК України)

За змістом ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на яку позивач посилалась у своїх поясненнях, (далі - Закон №266/94-ВР) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно ст. 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

За приписами ст. 3 Закон №266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз норм статей 1166, 1167 ЦК України дає підстави для висновку, що в деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди.

Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільно-процесуального судочинства, дає підстави для висновку про те, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди. Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди, розмір завданої шкоди, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення матеріальної шкоди (упущеної вигоди) в розмірі 22 000,00 євро, позивач посилається на те, що головуюча у справі вчинила злочин, в суді її обманули, такими діями було порушено її права: на справедливий суд упродовж розумного строку, на обов`язкове отримання копії судового рішення і право на його оскарження, честі та гідності. Також обґрунтовує вказану вимогу порушенням її прав, яке виразилось у перешкоджанні та відмові у відправленні постанов у справі №753/23985/21 до виконавчої служби для закриття виконавчого провадження.

Розраховуючи розмір матеріальної шкоди, позивач посилається на те, що дії та бездіяльність судді та голови суду завадили їй виїхати за межі України та отримувати соціальну допомогу за кордоном або влаштуватись за кордоном на роботу.

Проте, матеріали справи не містять жодного доказу того, що відносно ОСОБА_1 були вчинені неправомірні дії, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із завданням останній шкоди.

Сам по собі факт ухвалення судом постанови про визнання позивача винною у вчиненні адміністративного правопорушення та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу, яка в подальшому була скасована судом апеляційної інстанції, не свідчить про незаконність дій відповідача та заподіяння ОСОБА_1 шкоди.

Більше того, згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження.

Відповідно до пункту 55 висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються. Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Окрім того, Консультативна рада європейських суддів зазначає, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: i) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); ii) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави; iii) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).

Зазначений підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах: від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц (провадження №14-90цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19).

Отже позивач скористалась своїм правом на оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, як це й передбачено законом.

Доказів надмірної тривалості розгляду справи з вини суду, в тому числі й ненадання позивачу за її вимогою копії постанови для її оскарження в суді апеляційної інстанції матеріали справи не містять.

Передання виконавчих документів до виконавчої служби для здійснення примусового стягнення присуджених в дохід держави сум є обов`язком суду.

При цьому перебування виконавчого документу на примусовому виконанні в державній виконавчій службі жодним чином не порушило права позивача, в тому числі й майнові, оскільки за матеріалами справи та з пояснень позивача не вбачається вчинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження НОМЕР_2.

При цьому позивач підтвердила в судовому засіданні, що вона не подавала державному виконавцю жодної заяви, в тому числі й щодо зупинення виконавчих дій, з підстав подання нею апеляційної скарги, із заявою про закриття виконавчого провадження до державної виконавчої служби позивач також не зверталась.

При цьому суд першої інстанції, одразу після повернення справи з апеляційного суду відкликав виконавчий документ з виконавчої служби, що й стало підставою для закінчення виконавчого провадження.

Твердження ОСОБА_1 про те, що саме перебування справи щодо її притягнення до адміністративної відповідальності в провадженні судів перешкодило їй виїхати за межі України є надуманими, оскільки жодних обмежень з цього приводу, в тому числі й в межах виконавчого провадження щодо позивача не застосовувалось.

Доводи позивача про те, що неможливість виїзду була пов`язана з вилученням у неї прав керування транспортними засобами не підтверджені жодним доказом. Більше того перетин громадянами кордону не залежить від наявності або відсутності в особи прав на керування транспортними засобами.

При цьому позивач підтвердила в судовому засіданні, що до теперішнього часу не скористалась своїм правом виїзду за кордон, посилаючись на необхідність здійснення ремонту автомобіля, який був пошкоджений при ДТП. А перекладання на державу майнової відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху (що потягло пошкодження транспортних засобів) особою, за відсутності умов, визначених ч.1 ст. 1172 ЦК України є неприпустимим.

Також позивачем не доведено й розмір завданих їй збитків (упущеної вигоди).

Більше того, єдиними доказами на підтвердження розміру майнової шкоди (упущеної вигоди), які позивач подала до суду є витяги з Інтернет-сайтів (а.с.54-56, 78-81) з відображенням розміру можливої матеріальної допомоги українцям та можливого заробітку осіб з певними професіями, без посилань на джерела інформації.

Отже, за відсутності волевиявлення особи на виїзд до країн ЄС тощо, відстуності факту подання такою особою до вповноважених органів необхідного пакету документів, відсутні підстави й вважати вищевказані можливі виплати упущеною вигодою в розумінні п.2 ч.2 ст.22 ЦК України, яка за визначенням є доходами, які особа могла б реально одерджати за звичайних обставин, особливо за умови відсутності підстав вважати, що її права були порушені з боку держави.

Отже, ОСОБА_1 не довела склад цивільного правопорушення, що є юридичною підставою відповідальності держави перед нею за завдані збитки, тому позов у частині стягнення матеріальної шкоди не підлягає задоволенню.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 7 000,00 євро, позивач посилається на те, що через неправомірні дії відповідачів вона зазнала великих страждань та тривоги з приводу порушення її прав, також завдано шкоди її честі, гідності і свободі, оскільки позивач «була змушена ризикуючи життям, залишитись і докладати зусиль для захисту своїх прав».

За змістом ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦПК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Із положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України слідує, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як роз`яснено в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова Пленуму) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи, вини заподіювача та причинно-наслідковим зв`язком між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Разом з тим, доказів як фізичного чи психічного впливу, що, за вердженням позивача, призвело до негативних наслідків морального характеру, так і доказів на підтвердження порушення звичайного режиму життя, емоційної пригніченості, порушення нормальних життєвих та соціальних зв`язків через перебування справи про адміністративне правопорушення щодо неї в провадженні судів, позивачем до суду не надано.

Отже, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності будь-якого з визначених ст.23 ЦК України негативних явищ.

Більше того, захист прав особи - в даному випадку сторони провадження у справі про адміністративне правопорушення здійснюється особою у визначений процесуальним законом спосіб. При цьому позивач використала своє право на апеляційне оскарження судового рішення, з яким була не згодна. А твердження позивача про те, що саме з вини суду вона не використала своє право на виїзд за межі України є надуманими. З цього приводу також слід констатувати, що позивач до часу розгляду судом справи за її позовом на власний розсуд, без будь яких обмежень так і не реалізувала свого права на вільне пересування за межі України.

Що стосується наведеного в позовній заяві твердження, що шкоди завдано й честі та гідності позивача, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Право на повагу до гідності та честі, згідно положень ч.1 ст.270 ЦК України, є одним з видів особистих немайнових прав.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 березня 2020 року в справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19).

Згідно положень ст. 276 ЦК України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

При цьому зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. (ст. 271 ЦК України)

Разом з тим, сама по собі констатація позивачем завдання шкоди її честі та гідності не свідчить про наявність такого порушення.

Якими діями чи бездіяльністю було завдано шкоди свободі ОСОБА_1 , про що вона також констатує в позовній заяві, позивачем не наведено.

Так, фізична особа має право на свободу. Забороняються будь-які форми фізичного чи психічного тиску на фізичну особу, втягування її до вживання спиртних напоїв, наркотичних та психотропних засобів, вчинення інших дій, що порушують право на свободу. (ст. 288 ЦК України)

Проте за матеріалами справи не вбачається порушення права ОСОБА_1 на свободу, як і завдання шкоди її честі та гідності.

Отже, відсутні визначені законом підстави для компенсації ОСОБА_1 моральної шкоди за рахунок держави.

Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та поясненнях позивача, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями та рішеннями не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави.

Враховуючи наведене та керуючись, статтями 15, 16, 22, 23, 201, 270, 271, 276, 288, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до держави Україна в особі Державної казначейської служби України (, місцезнаходження: м.Київ, вул.Бастіонна, буд.6) про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями та рішеннями - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 31 серпня 2023 року.

Суддя: