01.09.2023 Справа № 469/115/22
2/469/203/23
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 серпня 2023 року смт.Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Тавлуя В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Рогозевич С.О.,
учасники справи:
позивач: - ОСОБА_1
представник позивача - адвокат Мадай С. І.
відповідачка - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Коблево» про визнання незаконним розпорядження органу приватизації, визнання права спільної часткової власності на житловий будинок та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом зняття з реєстрації і примусове виселення,
ОСОБА_1 16.02.2022року звернувся до Березанського районного суду з зазначеним позовом, у якому просив:
- визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації - Радгоспу «Росія» від 14.03.1994 року №2 в частині передачі у приватну власність одноосібно ОСОБА_4 житлового будинку АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 14.03.1994 року, яке видане органом приватизації - Радгосп «Росія» (смт.Березанка), на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 82,0 кв.м., в частині посвідчення права приватної власності на житловий будинок одноосібно ОСОБА_4 ;
- визнати житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 75, 3 кв.м., житловою площею 34, 2 кв.м., із господарськими будівлями літню кухню літ. «Б», господарський блок літ. «В», спільною частковою власністю (в рівних частках) ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Заявлені вимоги обґрунтував тим, що він проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 09.09.1984 року, що підтверджується копіями паспорту, довідки про реєстрацію місця проживання та довідкою з погосподарської книги сільради.
За зазначеною адресою позивач проживав разом із Відповідачем, колишньою дружиною ОСОБА_5 , шлюб з якою був розірваний 05.11.1992 року, про що Березанським райвідділом РАГС Миколаївської області зроблений запис № 82.
Відповідачка після розірвання шлюбу за зазначеною адресою тривалий час не проживає та її місце проживання та реєстрації йому достовірно не відомо, але з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у її власності знаходиться квартира за адресою: АДРЕСА_2 , де можливо вона проживає.
Як свідчить зміст довідки з погосподарської книги сільради, колишня дружина після розірвання шлюбу двічі змінювала прізвище на « ОСОБА_6 », а потім на « ОСОБА_7 ».
Влітку 2021 року позивачу стало відомо, їх житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був незаконно приватизований Відповідачкою.
В Коблевській сільській раді позивачу були надані копії свідоцтва про право власності на житло від 14.03.1994 року на житловий будинок АДРЕСА_1 площею 82,0 кв.м. на ім`я ОСОБА_4 , яке видане органом приватизації - Радгосп «Росія» (смт.Березанка) - на підставі розпорядження № 2 від 14.03.1994 року та Державного акта на право приватної власності на землю ІІ-МК № 031227 від 01.06.1998 року на присадибну ділянку площею 0,0860 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на ім`я ОСОБА_4 , який виданий на підставі рішення виконавчого комітету Коблевської сільської ради від 15.01.1998 року № 8, який зареєстрований в Книги записів державних актів на право приватної власності на землю за №438.
Як свідчить зміст довідки Березанської філії КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 03.12.2020 року державна реєстрація права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відсутня. Вважаю незаконним та таким, що підлягає скасуванню. розпорядження органу приватизації - Радгоспу «Росія» від 14.03.1994 року №2 в частині передачі у приватну власність одноосібно ОСОБА_4 житлового будинку АДРЕСА_1 , з наступних підстав:
В електронних реєстрах реєстрація права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 22.06.2021 року право власності зареєстровано на ОСОБА_3 .
Позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню розпорядження органу приватизації - Радгоспу «Росія» від 14.03.1994 року №2 в частині передачі у приватну власність одноосібно ОСОБА_4 житлового будинку АДРЕСА_1 , обгрунтовуючи це тим, що з довідки акціонерного товариства «Коблево» вбачається, що орган приватизації радгосп «Росія» на підставі рішення № 17 від 22 травня 1998 р. Березанської Ради народних депутатів Миколаївської області реорганізований в ВАТ «Коблево» з 13 серпня 1998 p., а на підставі рішення загальних зборів акціонерів ВАТ «Коблево» від 21.04.2011 року легалізований в ПАТ «Коблево» з 19.10.2021 року, на підставі загальних зборів акціонерів ПАТ «Коблево» від 25.04.2019 року реорганізований в AT «Коблево», тобто AT «Коблево» є правонаступником органу приватизації радгоспу «Росія».
Відповідно до ст.65-1 Житлового кодексу Української РСР, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.
Відповідно до ст.345 Цивільного кодексу України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.
Відповідно до ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сімї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходягпі з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра.
Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра.
Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
Відповідно до п.1 ст.3 Закону, приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Відповідно до ч.2 і 3 ст.8 Закону, передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Результати приватизації житлового будинку не відповідають дійсному складу жильців, які постійно проживали в житловому будинку на момент його приватизації, тому що позивач, як зазначено вище, був зареєстрований та постійно проживав в житловому будинку на час його приватизації, свого місця проживання не змінював.
Позивач особисто звертався з заявою на приватизацією житлового будинку та збирав відповідні документи на приватизацію, так як був членом сім`ї.
Житловий будинок повинен був приватизований позивачем та колишньою його дружиною ОСОБА_5 . З дружиною ОСОБА_5 позивач розлучився 05 листопада 1992 року, а свідоцтво про розірвання шлюбу видано Березанським райвідділом РАГС Миколаївської області 12 березня 1997 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_1 від 12.02.1997 року.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Таким чином, позивач, будучи членом сім`ї, на його думку, мав право на участь у приватизації житлового будинку, однак його права на приватизацію житла грубо порушені.
На даний час позивач не володіє житлом, але приватизацію житлового будинку, в якому він постійно проживає та зареєстрований, він здійснював особисто.
Приватизація житлового будинку відбулась з порушенням Закону та з порушенням прав позивача, як члена сім`ї наймача будинку, а тому розпорядження органу приватизації - Радгоспу «Росія» від 14.03.1994 року №2 в частині передачі у приватну власність одноосібно ОСОБА_4 житлового будинку АДРЕСА_1 є незаконною та підлягає скасуванню, а Свідоцтво про право власності на житло від 14.03.1994 року на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 82,0 кв.м. на ім`я ОСОБА_4 , яке видане органом приватизації - Радгосп «Росія» (смт.Березанка) - підлягає визнанню частково недійсним.
У зв`язку з цим, житловий будинок АДРЕСА_1 підлягає визнанню спільною частковою власністю (в рівних частках) позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Посилаючись на наведені обставини, позивач просить задовольнити позов.
Ухвалою суду від 14 квітня 2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження (а.с.41).
02 червня 2022 року відповідачка подала до суду Відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що не визнає позовні вимоги у зв`язку з тим, що шлюб між нею та позивачем було розірвано 05.11.1992 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, а Свідоцтво про право власності на спірний будинок було видано на її ім`я 14 березня 1994 року, тобто, після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 .
Тому, на момент приватизації будинку позивач не був членом її сім`ї, і на нього не поширюються положення ст.65-1 Житлового кодексу Української РСР, ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та інші нормативно-правові акти, що регулюють відносини членів сім`ї.
Те, що позивач уже не будучи членом її сім`ї не захотів добровільно знятися із реєстрації та виселитися із будинку не дає жодних підстав для набуття права власності на її майно, як і те, що за період свого життя він не придбав власного будинку, і не має іншого житла.
На думку відповідачки, позовна заява не містить жодної правової підстави для визнання незаконним розпорядження органу приватизації та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, тим більше через 28 років після його видачі.
Посилаючись на викладене та відповідні положення ЦК України, а також рішення Верховного Суду, позивачка просила відмовити у позові (а.с.45-46).
02 червня 2022 року відповідачка звернулася із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинку, шляхом зняття з реєстрації та примусове виселення (а.с.60-63), у якому просила:
- зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Чапаєвка Березанського району Миколаївської області, РНОКПП НОМЕР_2 , з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що вона зареєструвала з відповідачем шлюб 26.08.1988 року, а тому відомості про те, що позивач зареєстрований у спірному будинку з 1984 року, за її твердженням, не відповідають дійсності.
05.11.1992 року вона з ним розлучилася, після чого поїхала проживати у м.Калуш Івано-Франківської області, де і проживає на даний час.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14.03.1994 року їй належить на праві особистої приватної власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаний будинок вона отримала у власність як молодий спеціаліст працюючи у радгоспі «Росія» та виплатила за нього кошти. Дане домоволодіння є її особистою приватною власністю, до якої ОСОБА_1 жодного відношення не має.
У 1994 році нею як власником будинку, було виготовлено технічний паспорт на будинок ОСОБА_1 всупереч вимог чинного законодавства, відповідно до яких переоформлення технічного паспорту проводиться у зв`язку зі зміною власника, у грудні 2020 року незаконно виготовив технічний паспорт на даний будинок на своє ім`я.
Крім того, ОСОБА_1 не маючи жодної правової підстави та користуючись тим, що вона проживає далеко від місця розташування даного будинку, незаконно проник у нього, посилився та проживає.
З часу їхнього розлучення ОСОБА_1 створював їй нестерпні умови для проживання, застосовував фізичну силу, погрожував на очах у малолітніх дітей. Коли він дізнався, що вона хоче виселити його із свого будинку, наніс її тілесні ушкодження, що зумовили короткочасний розлад здоров`я.
Вироком Березанського районного суду Миколаївської області від 21.06.2000 року ОСОБА_1 засуджений за нанесення її тілесних ушкоджень до 7 місяців позбавлення волі.

Після постійних залякувань та погроз вона змушена була у 2001 році залишити вказаний будинок разом із неповнолітніми дітьми та переїхати в інше місце проживання, так як ОСОБА_1 застосовував до неї фізичну силу та неодноразово вчиняв домашнє насильство.

Більше того, коли вона влітку з їхніми спільними дітьми приїжджають до її будинку, ОСОБА_1 чинить її перешкоди у доступі до її власності, погрожує та обзиває нецензурними словами.

На даний час вона не має доступу до своєї власності так як ОСОБА_1 не пускає її у належне її житло.

Посилаючись на наведені обставини та відповідні положення законодавства України, зокрема норми ст.321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.10.2021 року у справі №128/2294/17 за змістом якого запобігання випадкам знущання, залякування та насильства є достатньою підставою для припинення права користування житлом, шляхом виселення колишнього чоловіка, просила суд задовольнити її вимоги.

08.06.2022 року від відповідача за первісним позовом - Акціонерного товариства «Коблево» надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, що він є правонаступником радгоспу «Росія», однак не приймав оскаржуване розпорядження радгоспу «Росія» від 14.03.1994 року №2 щодо передачі у приватну власність житлового будинку АДРЕСА_1 , не володіє інформацією, щодо підстав та предмета спору, і не повинно відповідати за позовом (а.с.84-85).

12 жовтня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.133).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Мадай І.С. позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Просили позов задовольнити. Зустрічний позов не визнали, просили суд відмовити у його задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зустрічний позов просила задовольнити у повному обсязі обґрунтовуючи його тими ж обставинами, які вона зазначила у зустрічному позові.

Представник відповідача за первісним позовом - Акціонерного товариства «Коблево» до суду не з`явився. Про дату, місце і час судового засідання, повідомлений належним чином.

За таких обставин, суд розглянув справу за відсутності представника відповідача АТ «Коблево».

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням.

Згідно приписів ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється, а шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю та продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до положень ст.5 чинного Закону якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно (ч.1 ст.5 Закону).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра (ч.3 ст.5 Закону).

Згідно приписів ст.8 Закону Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч.3 ст.8 Закону). .

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення (ч.5 ст.8 Закону).

Заявляючи свої майнові права на спірне майно позивач, обґрунтовуючи позов посилається на те, що на момент виникнення спірних правовідносин він був членом сім`ї відповідачки, і у відповідністю з положеннями ст.65-1 Житлового кодексу Української РСР ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» він особисто звертався з заявою на приватизацією житлового будинку та збирав відповідні документи на приватизацію, у зв`язку з чим, житловий будинок повинен був приватизований позивачем та колишньою його дружиною ОСОБА_5 .

Заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи зустрічний позов відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 посилається на те, що вона перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі з 26.08.1988 року по 05.11.1992 року.

Вказаний будинок, що є предметом спору, вона отримала у власність на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 14.03.1994 року як молодий спеціаліст, працюючи у радгоспі «Росія» та виплатила за нього кошти.

Тому, на момент приватизації будинку позивач не був членом її сім`ї, і на нього не поширюються положення ст.65-1 Житлового кодексу Української РСР, ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та інші нормативно-правові акти, що регулюють відносини членів сім`ї.

Вважає, що дане домоволодіння є її особистою приватною власністю, до якої ОСОБА_1 , на її думку, жодного відношення не має.

Також, обґрунтовуючи необхідність задоволення її зустрічного позову ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_1 створював їй нестерпні умови для проживання, застосовував фізичну силу, у зв`язку з чим, вона змушена була залишити вказаний будинок разом із неповнолітніми дітьми та переїхати в інше місце проживання.

На даний час вона не має доступу до своєї власності так як ОСОБА_1 не пускає її у належне її житло.

Вирішуючи питання щодо вирішення первісного та зустрічного позову суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, і що не заперечують сторони, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.08.1988 року по 05.11.1992 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 12.03.1997 року (а.с.9).

Згідно наявної у матеріалах справи копії Свідоцтва про право власності на житло від 14.03.1994 року, виданого згідно Розпорядження Радгоспу «Росія» від 14.03.1994 року №2, правонаступником якого є відповідач у справі AT «Коблево» (а.с.21), відповідачці було передано у приватну власність органом приватизації Радгоспу «Росія» житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 82,0 кв.м. (а.с.69).

На вказаний житловий будинок Березанською філією МБТІ було виготовлений технічний паспорт, де його власником вказано відповідачку ОСОБА_2 (а.с.74-86).

Згідно дослідженої судом копії Державного акта на право приватної власності на землю ІІ-МК № 031227 від 01.06.1998 року відповідачці ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Коблівської сільської ради від 16.01.1998 року №8 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0860 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.70).

За даними Довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктові нерухомого майна №265375873 від 12.07.2021 року (а.с.27) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 22.06.2021 року було зареєстровано державним реєстратором Морозовим С. А. за ОСОБА_3 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 58997514 від 29.06.2021 16:54:40, форма власності приватна, розмір частки 1 (а.с.27).

Згідно наявної у матеріалах цивільної справи копії Вироку Березанського районного суду Миколаївської області від 21.06.2000 року позивача ОСОБА_1 було засуджено за нанесення відповідачці ОСОБА_2 тілесних ушкоджень у виді струсу головного мозку, забою нирки, забоїв поясничного відділу хребта до 7 місяців позбавлення волі (а.с.79-81).

Таким чином, за встановлених обставин суд дійшов висновку, що для задоволення первісного позову відсутні підстави, передбачені законом, оскільки позивач на момент виникнення спірних правовідносин не був членом сім`ї відповідачки, а тому на нього не поширюються відповідні права, передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», наявністю яких він обґрунтовує позов.

Вирішуючи питання щодо можливості задоволення зустрічного позову суд керується наступним.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником майна, щодо якого між сторонами виник спір.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Крім того, на момент виникнення спірних правовідносини діяли норми ЖК Української РСР, які підлягають застосуванню у даній справі.

Так, статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно з вимогами ст.157 ЖК Української РСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У відповідності до положень ст.116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Оскільки позивач ОСОБА_1 проживає у належному на праві приватної власності ОСОБА_2 житловому будинку без її згоди, враховуючи тривалі вкрай неприязні стосунки, що мають місце між ними, суд вважає, що тим самим він створює значні перешкоди ОСОБА_2 у користуванні належним їй житловим будинком.

Таким чином, з метою забезпечення прав власника майна зустрічний позов у частині виселення ОСОБА_1 з будинку, що є предметом спору, підлягає задоволенню.

Разом з тим, оскільки на час ухвалення рішення у справі ОСОБА_1 за заявою ОСОБА_2 знято з реєстрації місця проживання у спірному будинку згідно її пояснень, позовна вимога про зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання у спірному будинку не підлягає задоволенню.

При прийнятті рішення по суті спору суд не приймає до уваги доводи позивача та його представника та надані ними докази, що підтверджують обставини оформлення за відповідачкою ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_3 (а.с.146, 147-152, 153-157), як підставу позову та заперечень проти зустрічного позову, оскільки ці обставини не стосуються предмета спору у даній цивільній справі, і не мають значення для її вирішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Коблево» про визнання незаконним розпорядження органу приватизації, визнання права спільної часткової власності на житловий будинок, відмовити у повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом зняття з реєстрації і примусове виселення, задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Чапаєвка Березанського району Миколаївської області, РНОКПП НОМЕР_2 , з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог зустрічного позову, відмовити.

На підставі ст.141 ЦПК України стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Чапаєвка Березанського району Миколаївської області, РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляд

Повний текст рішення складено 01 вересня 2023 року.

Суддя: