КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №642/4534/20
Провадження № 2/552/505/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.08.2023 року Київський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Кузіної Ж.В.

секретаря судового засідання Лихошвай А.В.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дітей, суд ,-

В С Т А Н О В И В:

07 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в Ленінський районний суд м.Харкова з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей посилаючись на те, що сторони перебували у шлюбі , мають дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З травня 2017 року поведінка відповідача змінилася, вживала спиртні напої у присутності дітей, не займалася їх вихованням. З травня 2018 року діти постійно проживали з позивачем, з ним також проживав і син відповідача від першого шлюбу. Відповідач на протязі останніх двох років мешкала в російській федерації, іноді приїжджала до дітей, проте не займалась ними, застосовувала насильство, самоусунулась від проблем зі здоров`ям дітей. На разі вона створила іншу сім`ю, де має дитину. Позивач повністю виконує всі батьківські обов`язки, організовує дозвілля дітей, матеріально утримує. Просив визначити місце проживання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з ним.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2020 року відкрито загальне позовне провадження.

Згідно розпорядження Голови Верховного Суду № 7/0/9-22 від 14.03.2022 на підставі ст. 147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» змінено територіальну підсудність судових справ Ленінського районного суду м. Харкова за Київським районним судом м. Полтави.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 27 жовтня 2022 року справа прийнята до провадження.

Ухвалами суду від 14 листопада 2022 року, 27 грудня 2022 року задоволені клопотання сторін щодо участі у судових засіданнях в режимі відео конференції.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2023 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду.

Судове засідання проведено в режимі відео конференції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Причина неявки невідома. Участі у відео конференції не взяла.

Представник третьої особи належним чином у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав заяву щодо підтримання висновку, який надавався в рамках розгляду даної справи, справу просить слухати в його відсутність.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку.

Судом установлено, що сторони з 16 вересня 2011 року перебували у шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року розірвано.

Мають дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням суду по цивільній справі № 642/1290/20 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу встановлено , що позивач звертаючись з позовними вимогами до відповідача вказала, що діти проживають разом з відповідачем ОСОБА_1 . Також у мотивувальній частині рішення зазначено, що діти залишаються проживати з батьком.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, сторони та їх неповнолітні діти зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до повідомлення Державної міграційної служби України , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» є громадянином України.

Як вбачається з матеріалів справи, декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу , позивач ОСОБА_1 діяв як законний представник дітей при укладенні таких декларацій , де зазначено місце проживання дітей: АДРЕСА_1 .

28 серпня 2020 року позивач надав нотаріально посвідчену заяву щодо надання дозволу малолітньому сину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на тимчасовий виїзд з України за кордон до російської федерації у супроводі його матері ОСОБА_3 , у період з 28 серпня 2020року по 03 вересня 2020 року.

В обумовлений сторонами строк , дитина до України не була повернута.

У зв`язку з такими діями відповідача, позивач 07 вересня 2020 року звернувся до правоохоронних органів щодо неправомірних дій ОСОБА_3 .

Також позивач звертався до Тверського районного суду м. Москви з позовом до ОСОБА_3 про повернення дитини, у задоволенні його позовних вимог відмовлено.

Позивачем оскаржувалось рішення до апеляційної та касаційної інстанції, де рішення першої інстанції залишено без змін.

Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради від 26.01.2021 року № 80 , в інтересах дитини, діючи як представник органу опіки та піклування, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком, ОСОБА_1 .

Зазначений висновок підтриманий представником третьої особи станом на час розгляду справи.

Згідно акту обстеження умов проживання за адресою АДРЕСА_2 , де розташований приватний будинок зі зручностями, зроблений косметичний ремонт, в наявності меблі, побутова техніка. Санітарно-гігієнічні умови задовільні. Для виховання та розмітку створені такі умови: діти займають дві кімнати, де є 2-поверхове ліжко, кутовий диван, 2 письмові столи, шафи. Діти забезпечені сезонним одягом,взуттям, продуктами харчування. За даною адресою проживають: ОСОБА_6 , 2007 року народження, ОСОБА_7 , 2012 року народження, ОСОБА_8 , 2002 року народження та позивач ОСОБА_1 . Для дітей створені умови для проживання, навчання та всебічного розвитку.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Верховний Суд у своїй постанові № 712/11527/17 від 23.12.2020 року звертає увагу, що у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц Велика Палата Верхового Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У ході судового розгляду досліджено характеризуючи матеріали відносно позивача, які характеризують його лише з позитивної сторони, як у повсякденному так і в громадському житті. Останній приділяє достатньо увагу вихованню синів, контролює відвідування їх школи, спілкується з вчителями, бере активну участь у шкільному житті дітей, має добру стосунки з дітьми.

За час перебування справи у провадженні Ленінського районного суду м. Харкова відповідачем надано заперечення на позов щодо не визнання позовних вимог. У запереченні вказала, що син ОСОБА_6 за власним бажанням залишився проживати з батьком позивачем по справі. ОСОБА_7 проживає з нею та не бажає мешкати з батьком. Між сторонами склались неприязні відносини. Діти прихильні більше до матері. , позивач морально давить на дітей. Доказів на підтвердження даних обставин справа не містить.

Матеріали справи містять ряд документів наданих відповідачем під час перебування справи у провадженні Ленінського районного суду м. Харкова , таких як характеристику учня 2 «а» класу МОУ «Середня школа № 11» акт про відвідування від 08 вересня 2020 року, психологічний висновок на учні 2-А класу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та інші, проте судом не можуть прийматися дані документи як докази в розумінні ст. ст. 76-80 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

1 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» .

Закон передбачає зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року , вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР, у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь

Відповідно до статті 72 Віденської конвенції про право міжнародних договорів якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення.

Стаття 25 Закону України «Про міжнародні договори України» містить аналогічну норму, відповідно до якої зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого, чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами.

За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь зупинено з 27.12.2022 року.

Крім того, у суду відсутні відомості щодо судового рішення, яке набрало законної сили та підлягає виконанню на території України відповідно до вимог чинного законодавства. щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 з матір`ю відповідачем по справі.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С.проти України`від 11липня 2017року (заява№ 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Суд звертає увагу, що визначення місця проживання малолітнього сина з батьком не можна тлумачити, як наявність у батька переваги перед матір`ю, оскільки мати дитини у такому випадку не обмежена у своєму праві на спілкування з сином.

Виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів малолітнього ОСОБА_7 , добросовісне виконання батьком батьківських обов`язків, створення необхідних умов для проживання, розвитку та навчання, а також відсутність обставин, які можуть негативно впливати на виховання дитини та розвиток, таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи висновок органу опіки та піклування, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд дійшов до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком ОСОБА_1 , а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Що стосується визначення місця проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то на час розгляду справи він досяг 16-річного віку, а тому відповідно до норм ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Керуючись ст.ст. 10,12, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за місцем його проживання.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради ( місце знаходження м. Харків, вул. Чернишевського,55, ідентифікаційний код в .

Повний текст судового рішення виготовлений 08 вересня 2023 року.

Головуючий Ж.В. Кузіна