Номер провадження: 22-ц/813/377/23
Справа № 523/1271/17
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою Державного професійно-технічного навчального закладу «Одеський державний центр професійного навчання працівників переробної промисловості» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року в цивільній справі за позовом Державного професійно-технічного навчального закладу «Одеський державний центр професійного навчання працівників переробної промисловості» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб без самостійних вимог: органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Міністерства аграрної політики та продовольства України, про розірвання договору та примусове виселення, стягнення заборгованості за проживання,

ВСТАНОВИВ:

25 січня 2017 року Одеський державний центр професійної навчання працівників переробної промисловості звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору та примусове виселення, стягнення заборгованості за проживання та з урахуванням останніх уточнень від 24 жовтня 2018 року (т. 2, а.с. 51-59) просив примусово виселити останню, а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інших осіб, що мешкають в кімнаті АДРЕСА_1 , що є гуртожитком, також просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що виникла на день виселення та станом на 01 жовтня 2018 року складає 50600 гривень 43 копійок, а також стягнути судові витрати (т.1, а.с. 1-3).

30 січня 2020 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позов Державного професійно-технічного навчального закладу «Одеський державний центр професійного навчання працівників переробної промисловості» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає в кімнаті АДРЕСА_1 , зареєстрована в АДРЕСА_2 , заборгованість в розмірі 50 600,43 грн, за проживання в кімнаті АДРЕСА_1 , станом на 01 жовтня 2018 року, на користь Державного професійно-технічного навчального закладу «Одеський державний центр професійного навчання працівників переробної промисловості». Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає в кімнаті АДРЕСА_1 , зареєстрована в АДРЕСА_2 , сплачений судовий збір в сумі 640,00 грн, на користь Державного професійно-технічного навчального закладу «Одеський державний центр професійного навчання працівників переробної промисловості» (т. 2, а.с. 191-196).

28 лютого 2020 року Одеським апеляційним судом отримано апеляційну скаргу Державного професійно-технічного навчального закладу «Одеський державний центр професійного навчання працівників переробної промисловості» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року. Апелянт вважає, що прийняте рішення в частині відмови в примусовому виселенні відповідача є незаконним та необґрунтованим. Апелянт наголошує на тому, що ОСОБА_1 на даний момент зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , де знаходиться житловий будинок. Проте, як зазначає апелянт, на сьогоднішній день ОСОБА_1 фактично самоправно займає жиле приміщення без правових підстав та відмовляється виселятися. На думку апелянта, є встановленим факт невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо повернення орендованого приміщення, адже між сторонами виникли договірні правовідносини, тому після закінчення строку договору оренди на тимчасове строкове оплатне проживання особа повинна звільнити приміщення. Апелянт наголошує, що дія договору оренди припинена, тому зайняття орендованого приміщення є безпідставним. З огляду на вказане, апелянт просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зі спірного приміщення та ухвалити в цій частині нове рішення, яким примусово виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та всіх інших осіб, які перебувають у спірному приміщенні, стягнути з ОСОБА_1 всі судові витрати (т. 2, а.с. 200-214).

19 березня 2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду (головуючий - суддя Ващенко Л.Г.) відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду (т. 2, а.с. 221).

17 квітня 2020 року канцелярією Одеського апеляційного суду було зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_1 зазначила, що не погоджується із доводами апеляційної скарги та просить її відхилити. Відповідач вважає, що її виселення разом із дітьми зі спірної житлової кімнати, без надання іншого житла, є невиправданим втручанням у право відповідача та її дітей на повагу до житла. Крім того, як вказує відповідач, з наданих до справи доказів, з пояснень сторін в судових засіданнях вбачається, що між позивачем та відповідачкою склалися негативні відношення через відмову останньої сплачувати позивачу плату за проживання за встановленими тарифами та за надані комунальні послуги, а також через конфлікти з деякими сусідами по гуртожитку. Тому, відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (т. 3, а.с. 1-3).

14 травня 2020 року до Одеського апеляційного суду надійшли письмові пояснення від апелянта, в яких останній наголошував на тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у разі, якщо особа проживає у житловому приміщенні на підставі цивільного-правового договору, строк якого закінчився, то власник такого приміщення має право звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі цивільного законодавства. Тому, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми житлового законодавства, при цьому належним чином не звернув уваги на підстави зайняття відповідачами кімнати, підстави їх проживання у спірній кімнаті після закінчення договору на тимчасове строкове оплатне проживання в кімнаті. Крім того, апелянт повідомив, що кімната гуртожитку необхідна для працівників навчального закладу, які неодноразово зверталися з проханнями виділити їм кімнату для проживання, тобто кімната потрібна для власних потреб навчального закладу для забезпечення проживання працівників навчального закладу. Також, апелянт зауважив, що орендодавець висловив свої заперечення щодо поновлення договору про передачу майна в оренду орендарю упродовж встановленого строку, що, у свою чергу, надало позивачу підстави розраховувати на можливість звільнити відповідачами приміщення, оскільки, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння майном. З огляду на викладене в поясненнях, апелянт просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні вимоги щодо виселення відповідачів та ухвалити нове про задоволення цієї вимоги (т. 3, а.с. 13-23).

20 липня 2021 року рішенням Вищої Ради правосуддя №1612/0/15-21 ОСОБА_4 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 серпня 2021 року, цивільну справу було розподілено колегії суддів під головуванням судді Дришлюка А.І. (т. 3, а.с. 87-88).

21 вересня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів: головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.) цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (т. 3, а.с. 92-92 зворот).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 11, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У судовому засіданні, 07 вересня 2023 року, представник відповідача адвокат Афанасьєв Сергій Олександрович заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника апелянта 06 вересня 2023 року надійшла заява про розгляд справи за відсутності апелянта.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав, що вимоги щодо стягнення заборгованості в розмірі 50600,43 грн за проживання в кімнаті АДРЕСА_1 станом на 01 жовтня 2018 року, є доведеними в повному обсязі та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про примусове виселення суд першої інстанції зазначив, що виселення відповідача разом з дітьми зі спірної житлової кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житла є невиправданим втручанням у право відповідача та її дітей на повагу до житла, а тому вирішив відмовити у задоволенні цієї вимоги (т. 2, а.с. 194-195).

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. З огляду на це, рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині позовних вимог щодо виселення відповідачів зі спірної житлової кімнати.

Так, апелянт вважає, що так як між сторонами виникли договірні зобов`язання, то після закінчення договору оренди на тимчасове строкове оплатне проживання особа повинна звільнити приміщення (т. 2, а.с. 202). При цьому, апелянт вказує на те, у трудових відносинах з Одеським державним центром професійного навчання працівників переробної промисловості ОСОБА_1 не була та не перебуває, ні відповідач, ні члени її сім`ї за адресою гуртожитку не зареєстровані, в Одеському державному центрі професійного навчання працівників переробної промисловості ОСОБА_1 та члени її сім`ї не навчалися та не працюють. Тому, на думку апелянта, відповідач фактично самоправно займає жиле приміщення без правових підстав (т. 2, а.с. 204).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 326 ЦК України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 ГК України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених ГК України та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності (ст. 137 ГК України).

З матеріалів справи вбачається, що на балансі Державного професійно-технічного навчального закладу «Одеський державний центр професійного навчання працівників переробної промисловості» перебуває гуртожиток для слухачів, які проходять навчання у центрі, на підставі права оперативного управління (т. 2, а.с. 38).

01 грудня 2015 року адміністрація ДПТНЗ «ОДЦПНППП» уклала договір №132 з ОСОБА_1 на платне тимчасове проживання в кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку ДПТНЗ «ОДЦПНППП» за адресою: АДРЕСА_3 , та відповідно до Додаткової угоди №3 від 01 вересня 2016 року, продовжили термін дії договору до 01 грудня 2016 року (т. 1, а.с. 5-6). В подальшому, як зазначає позивач, з адміністрацією продовження терміну дії договору і строку проживання не було (т. 1, а.с. 127 зворот).

Згідно з відомостями із Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 3, а.с. 168).

Станом на 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 має заборгованість за проживання у жилому приміщенні перед Державним професійно-технічним навчальним закладом «Одеський державний центр професійного навчання працівників переробної промисловості у розмірі 50600,43 грн (т. 2, а.с. 73, 74).

Згідно з ч. 1 ст. 626 та ч. 1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

За ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом договору №132 від 01 грудня 2015 року, а саме пунктів 4, 5, 6, 7 розділу V, якщо кожна сторона договору не має взаємних претензій та за наявності вільних місць та згоди адміністрації Центру, термін договору може продовжуватися, але не більше, ніж на 12 календарних місяців з моменту підписання Договору. Продовження терміну дії договору оформлюється письмово додатковою угодою на підставі узгодженої із директором Центру заяви мешканця (без наявності додаткової угоди договір рахується не пролонгованим і мешканець підлягає виселенню протягом 2-х тижнів з оплатою кожного додаткового дня проживання). Якщо після закінчення кінцевого терміну проживання новий договір не укладено, мешканець повинен залишити гуртожиток протягом 2-х тижнів з оплатою кожного додаткового дня проживання. При відмові від добровільного виселення, мешканець виселяється примусово. Наявність у мешканця дітей (будь-якого віку) не може бути підставою для пролонгації дії договору або на заключення нового договору, так як приміщення надається для тимчасового мешкання (т. 1, а.с. 5 зворот).

Договір підписаний обома сторонами (т. 1, а.с. 5 зворот). Окремі його пункти недійсними не визнавалися. Договір на тимчасове проживання в гуртожитку сторонами пролонговано не було. А отже, підстави для продовження проживання відповідача у спірній кімнаті відсутні. В обумовлений договором термін ОСОБА_1 із займаної житлової кімнати не виселилася та від звільнення займаної житлової площі відмовилася (т. 1, а.с. 51-53).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики ЄСПЛ, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

01 грудня 2016 року ОСОБА_1 було вручено повідомлення про те, що Договір на подальше тимчасове проживання з нею на 2017 рік укладатися не буде, у зв`язку з тим, що вона систематично порушувала умови договору, а саме п. 4 розділу ІІІ, п. 1 розділу V (щодо правил проживання у гуртожитку) (т. 1, а.с. 15). Повідомлення ОСОБА_1 взяти і розписатися про його одержання відмовилась, в присутності свідків. (т. 1, а.с. 16). В матеріалах справи на підтвердження порушення відповідачем правил проживання у гуртожитку під час дії договору №132 від 01 грудня 2015 року наявні скарги та доповідні мешканців гуртожитку, в яких зазначено про те, що ОСОБА_1 не дотримується правил добросусідства (т. 1, а.с. 8-13). 13 грудня 2016 року ОСОБА_1 була повторно повідомлена про те, що у зв`язку зі грубими порушеннями умов договору та правил проживання у гуртожитку, договір на подальше тимчасове проживання з нею укладатися не буде (т. 1, а.с. 7).

Згідно з Положенням про гуртожиток ДПТНЗ «Одеський державний центр професійного навчання працівників переробної промисловості» від 03 січня 2013 року гуртожиток призначається для мешкання слухачів навчального закладу. Згідно з постановою КМУ №976 від 27 серпня 2010 року зі змінами про надання послуг закладам освіти адміністрація Центру має право надавати вільні місця в гуртожитку за окрему плату стороннім громадянам для тимчасового проживання від одного місяця до трьох місяців з пролонгацією до одного року, як послуга у сфері житлово-комунального господарства (т. 2, а.с. 13). Підставою для тимчасового проживання в гуртожитку інших громадян є договір між громадянином та адміністрацією навчального закладу в особі директора (т. 2, а.с. 14). Місця для розміщення мешканців визначаються директором навчального закладу, виходячи з наявного житлового фонду для тимчасового проживання мешканців з додержанням санітарних норм і здійснюються згідно з договором (т. 2, а.с. 16).

З матеріалів справи вбачається, що працівники навчального закладу неодноразово зверталися до адміністрації Центру щодо надання кімнати для проживання у зв`язку із відсутністю власного житла (т. 3, а.с. 37-60). Вказане свідчить про те, що спірна кімната необхідна для потреб навчального закладу з метою забезпечення житлом осіб, що є знаходяться в трудових відносинах із навчальним закладом та яким гарантоване таке право відповідно до Закону.

З огляду на викладене, враховуючи, що договір про тимчасове проживання у гуртожитку з ОСОБА_1 пролонговано не було, остання не зареєстрована за адресою розташування гуртожитку, у трудових відносинах із навчальним закладом не перебувала і не перебуває, в Одеському державному центрі професійного навчання працівників переробної промисловості не навчалася та не навчається, не сплачувала рахунки за користування житлово-комунальними послугами, порушувала умови проживання у гуртожитку та не дотримувалася правил добросусідства, що підтверджується матеріалами справи, а також з урахуванням того, що спірне житлове приміщення необхідне для забезпечення житлом осіб, що працевлаштовані у навчальному закладі, апеляційний суд вважає, що вимоги позивача в частині виселення підлягають задоволенню.

Крім того, питання щодо визначення характеру спірних цивільних правовідносин вже були предметом судового розгляду в інших справах. Так, відповідно до ухвали Верховного Суду України від 10 вересня 2008 року в цивільній справі №6-14890св07 у справі за позовом Одеського державного центру професійного навчання працівників переробної промисловості про виселення, зняття з реєстраційного обліку, стягнення заборгованості, колегія суддів зазначила, що оскільки договір на тимчасове проживання у гуртожитку між сторонами був розірваний та з моменту розірвання договору сторони не перебувають у зобов`язальних правовідносинах, то вимоги Одеського державного центру професійного навчання працівників переробної промисловості про виселення та зняття з реєстраційного обліку ґрунтуються на вимогах закону (т. 3, а.с. 77-78).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року №451/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Враховуючи, що на момент ухвалення судом апеляційної інстанції рішення про виселення відповідачів воєнний стан в Україні триває, з метою дотримання права відповідачів на соціальний захист під час воєнного стану в Україні, апеляційний суд вважає за потрібне відстрочити виконання цієї постанови в частині виселення із житлового приміщення на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тримісячний строк після його припинення або скасування.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції частково не відповідають обставинам справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги щодо виселення та ухвалює в цій частині нове про задоволення цієї вимоги, а в іншій частині рішення залишає без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного професійно-технічного навчального закладу «Одеський державний центр професійного навчання працівників переробної промисловості» - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо виселення та ухвалити в цій частині нове рішення.

Виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з кімнати АДРЕСА_1 (за технічним паспортом від 23 червня 2011 року кімната №5, 4 поверх, площа 22,8 кв.м, буд. АДРЕСА_3 ), що є гуртожитком та перебуває на праві оперативного управління Державного професійно-технічного навчального закладу «Одеського державного центру професійного навчання працівників переробної промисловості», .

Відстрочити виконання постанови Одеського апеляційного суду в частині виселення із житлового приміщення на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тримісячний строк після його припинення або скасування.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складений 26 вересня 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк