Справа № 351/1439/22
Провадження № 22-ц/4808/1126/23
Головуючий у 1 інстанції ПОСОХОВ І. С.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Снятинського районного суду від 06 липня 2023 року, ухвалене в складі судді Посохова І.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про стягнення страхового відшкодування за шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» про стягнення страхового відшкодування за шкоду, спричинену смертю особи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (ДТП).

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_10 в с. Стецева Снятинського району Івано-Франківської області сталася ДТП, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Skoda Super B», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який від отриманих тілесних ушкоджень загинув.

Позивач є матір`ю загиблого. У зв`язку зі смертю сина їй спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у моральній шкоді, а також шкоді у зв`язку із втратою годувальника (по догляду за дітьми до 14 років), оскільки у загиблого залишилась дитина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є її внуком. Вказувала, що вона є єдиною особою для отримання відшкодування, яке належить безпосередньо їй, та єдина, хто діє в інтересах неповнолітнього онука, оскільки батько загиблого помер, а його цивільна дружина позбавлена батьківських прав рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 листопада 2014 року. Рішенням виконкому Снятинської міської ради від 22 лютого 2022 року ОСОБА_4 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та встановлено піклування над ним позивача.

На дату настання ДТП відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

28.02.2022 року за результатами проведеного досудового розслідування по факту вищезазначеної ДТП кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

21.02.2022 року до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» було скеровано повідомлення про ДТП, де були зазначені всі відомі відомості про учасників та про обставини цієї пригоди.

Також скеровано заяви на виплату страхового відшкодування від 17.02.2022 року з вимогою виплатити страхове відшкодування, пов`язане із моральною шкодою в сумі 39000 грн., що належить матері загиблого, страхове відшкодування, пов`язане із моральною шкодою в сумі 39000 грн., що належить синові загиблого та страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника (14-18 років) в сумі 234000 грн.

14.09.2022 року на банківський розрахунковий рахунок представника позивача надійшло страхове відшкодування в сумі 117000 грн. та 39000 грн.

Зважаючи на те, що страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи відповідачем виплачено не в повному обсязі, позивач просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» на її користь 39000 грн. страхового відшкодування як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду, 117000 грн. страхового відшкодування як грошову компенсацію за спричинену шкоду втратою годувальника та 30000 грн. судових витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги.

Рішенням Снятинського районного суду від 06 липня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 39000 гривень недоплаченого страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, 117000 гривень недоплаченого страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» на користь держави судовий збір у сумі 1560 гривень.

Ухвалою Снятинського районного суду від 14 липня 2023 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України - за заявою представника.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» подало апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права.

На його думку, суд першої інстанції не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, а саме: п. 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальним законом і регулює спірні правовідносини, що склалися між позивачем та страховиком.

Вважає, що розмір страхового відшкодування у даному випадку, виходячи із всіх фактичних обставин справи, повинен розраховуватися з урахуванням наявності двох осіб, відповідальних за шкоду, тобто у порядку, передбаченому п. 36 ст. 36 вищевказаного Закону.

Натомість, судом не враховано дії пішохода ОСОБА_3 (загиблого) та наслідки таких дій, які суперечать законодавчій презумпції знання законодавства, зокрема, і Правил дорожнього руху, а також не здійснено оцінку дій кожного з учасників ДТП, зокрема, на їх відповідність Правилам дорожнього руху, що призвело, до ухвалення незаконного рішення.

Зазначив, що у цій справі є постанова про закриття кримінального провадження, якою чітко встановлено наявність вини пішохода у порушенні Правил дорожнього руху, що перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП.

Тобто пішохід разом з водієм транспортного засобу є також відповідальною особою за завдання шкоди.

Вважає, що у даному випадку цивільно-правова відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки (водія) не настала, оскільки відсутні не тільки вина, а й протиправна дія заподіювача шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. А відсутність у водія транспортного засобу технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою.

Крім того, місцевий суд не врахував, що згідно ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, відповідачем сплачено страхове відшкодування у розмірі, розрахованому на підставі норм спеціального Закону та Цивільного кодексу України, а тому рішення місцевого суду в частині стягнення додаткового страхового відшкодування є незаконним.

Просить рішення Снятинського районного суду від 06 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції позивачем не надходив.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Зокрема, апелянт повідомлений про розгляд справи шляхом направлення повістки електронною поштою засобами автоматизованої системи діловодства суду (а.с. 176).

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_10 в с. Стецева Снятинського району Івано-Франківської області сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , керуючи автомобілем марки «Skoda Super B», д.н. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Внаслідок даної ДТП пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув.

За фактом ДТП внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000643 від 27.12.2021 року та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Івано-Франківській області капітана поліції Гоцанюка І.В. від 28 лютого 2022 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000643 від 27.12.2021 року, закрито за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 53-56).

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що ДТП трапилась внаслідок порушення ПДР України пішоходом ОСОБА_3 . В діях водія автомобіля марки «Skoda Super B», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 немає порушень ПДР України, які б перебували в прямому причинному зв`язку із ДТП та сприяли виникненню ДТП, і він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту настання небезпеки для руху, а тому в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України. При цьому ОСОБА_3 порушив п.п. 4.4, 4.7, 4.14 ПДР України.

Згідно копії Поліса №207343785 на момент вчинення ДТП (ІНФОРМАЦІЯ_10) цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Skoda Super В», реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» (а.с. 73).

Встановлено також, що згідно з копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 05 жовтня 1973 року сільською Радою с. Стецева Снятинського району, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьком є ОСОБА_5 , а матір`ю - ОСОБА_1 , актовий запис №43 (а.с. 50).

Відповідно до копії Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 27 листопада 2000 року Стецівською сільською радою Снятинського району Івано-Франківської області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 у селі Стецева Снятинського району Івано-Франківської області, актовий запис №44 (а.с. 51).

Згідно копії Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 28 грудня 2021 року Снятинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 у селі Стецева Коломийського району Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний актовий запис №1009 (а.с. 52).

За змістом копії відповіді на адвокатський запит Залізничного відділу ДРАЦС у місті Львові №537/22.30-26 від 26.07.2022 року дітьми ОСОБА_3 є: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 72).

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 06.11.2014 року по справі №307/3146/14-ц ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_8 позбавлено батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 46-48).

Рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області №49-02/2022 від 22 лютого 2022 року неповнолітньому ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Призначено ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_9 піклувальником над неповнолітнім ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 57-59).

Відповідно до копії Довідки виконавчого комітету Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області №285 від 14.02.2022 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований та проживає за місцем реєстрації його бабусі - ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 (а.с. 80).

17.02.2022 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_8 направлено ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_10 в с. Стецева Снятинського району Івано-Франківської області із Заявою про виплату їй як матері потерпілого внаслідок ДТП, страхового відшкодування моральної шкоди в розмірі 39000 грн. (1/2 частка, що належить матері загиблого) (а.с. 66, 67).

А 20.04.2022 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_8 направлено ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» Заяву про виплату 39000 грн. моральної шкоди (1/2 частка, що належить синові загиблого) та страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника (14-18 років) в розмірі 234000 грн. (а.с. 68, 69).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнав свій обов`язок виплатити позивачу страхове відшкодування та прийняв відповідне рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), і вказана обставина визнана учасниками справи. Однак, керуючись п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплатив лише половину суми страхового відшкодування в загальному розмірі 156000,00 грн. (39000 грн. + 117000 грн.), оскільки вважав, що шкода завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями двох осіб, а саме водія та загиблого пішохода. Проте, у цій справі моральна шкода не була завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, а тому пункт 36.3 застосуванню не підлягає, оскільки у ньому йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Закон №1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

У абзаці 1 пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страховик зазначив підставами апеляційного оскарження судового рішення незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме: пункту 36.3 статті 36 Закону №1961-IV, ст. 1193 ЦК України.

Відповідно до пункту 36.3 статті 36 Закону №1961-IV у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (провадження №14-24цс21) «припис пункту 36.3 статті 36 Закону №1961-IV розрахований на випадки, якщо: 1) шкода завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, тобто поведінка яких обов`язково є неправомірною, внаслідок чого вони разом спричинили завдання шкоди; 2) остання є неподільною (як-от у випадках із завданням шкоди здоров`ю чи моральної шкоди). Тільки за таких умов розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну особу з тих, які завдали шкоди, треба визначати шляхом поділу її розміру на кількість осіб, які цю шкоду завдали.

Отже, у разі, якщо потерпілий від взаємодії джерел підвищеної небезпеки, що стала наслідком неправомірних дій або бездіяльності власників (володільців), наприклад, транспортних засобів, заявить вимогу про відшкодування неподільної шкоди (як-от шкоди, завданої здоров`ю, моральної шкоди) одним із таких власників (володільців), і той відшкодує цю шкоду у повному обсязі, він отримає право зворотної вимоги до інших власників (володільців) у відповідній частці. За змістом припису пункту 36.3 статті 36 Закону №1961-IV частки відповідальних за завдання неподільної шкоди страхувальників (їхніх страховиків або Моторного (транспортного) страхового бюро України) є рівними».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі №274/4882/17-ц (провадження №61-38295св18) вказано, що «положення пункту 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосуванню не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність візника гужового транспорту ОСОБА_7 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року у справі №191/1119/22 (провадження №61-374св23) зазначено, що «при відмові в задоволенні позову суди вважали, що з боку пішохода ОСОБА_5 є вина в ДТП, що стало законною підставою для застосування страховиком пункт 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при визначенні розміру страхового відшкодування позивачці. Однак суди не врахували, що моральна шкода в цій справі не завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, а тому підстави для застування абзацу 1 пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відсутні».

З огляду на викладене, у справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно встановив, що абзац 1 пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розрахований лише на випадки, якщо: 1) шкода завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, тобто поведінка яких обов`язково є неправомірною, внаслідок чого вони разом спричинили завдання шкоди; 2) остання є неподільною (як-от у випадках із завданням шкоди здоров`ю чи моральної шкоди). Тільки за таких умов розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну особу з тих, які завдали шкоди, треба визначати шляхом поділу її розміру на кількість осіб, які цю шкоду завдали. Також суд встановив, що загальний розмір суми страхового відшкодування страховиком становить 312000 грн.; останнім виплачено страхове відшкодування в сумі 156000 грн.; моральна шкода в цій справі не завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, а тому підстави для застування абзацу 1 пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відсутні.

Згідно з п. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

На час ДТП 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі становив 78000 грн.

Згідно з п. 27.2 вказаного Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Отже загальний розмір такого страхового відшкодування утриманцям становить 234000 грн. на час ДТП.

Відповідач не оспорював розрахунок позивача, погодився з ним, що підтверджується частковою виплатою страхового відшкодування, яке відповідачем обмежене тільки з міркувань наявності вини загиблого, а не у зв`язку із неправильним розрахунком сум позивачем.

Що стосується посилань апелянта на те, що досудовим розслідуванням не було встановлено вини водія ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку із чим останнє було закрито, підтвердженням чого є постанова про закриття кримінального провадження, а відсутність у водія транспортного засобу технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, і місцевий суд безпідставно не застосував вимоги ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якою передбачено зменшення розміру відшкодування залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини), якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то апеляційний суд зазначає наступне.

Так, зважаючи на приписи ст. 1187 ЦК України, у разі спричинення шкоди потерпілому внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, вина завдана шкоди презюмується, незважаючи на те, що його дії не були неправомірними та не перебувають у причинному зв`язку із ДТП. Настання цивільно-правової відповідальності є незворотнім наслідком в даному випадку та вказана ДТП є страховим випадком в розумінні ст. 6 Закону.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі №285/4223/17 зазначено, що у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди;подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

Відповідно до пункту 4.14 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; в) допускати самостійний, без нагляду дорослих, вихід дітей дошкільного віку на проїзну частину; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з доводами скаржника, що відсутність у водія технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою.

У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини третьої статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №445/370/19 (провадження №61-10504св20).

Разом з тим, відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, у сукупності не може бути меншим, ніж 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Усім особам, які відповідно до зазначеної статті мають право на відшкодування моральної шкоди, це відшкодування виплачується рівними частинами.

Мінімальна заробітна плата у грудні 2021 року становила 6500 грн., тому розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж 78000 грн.

Таким чином, враховуючи викладене та встановлені судом обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування та незастосування судом норм матеріального права є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що місцевим судом дана правильна юридична оцінка обставинам справи, тому рішення суду відповідає законодавству України та обставинам справи і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду від 06 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 19 вересня 2023 року.