Справа № 161/2050/23
Провадження № 2/161/1408/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2023 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого - судді Кихтюка Р.М.

секретаря - Дмитрук Т.В.,

з участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

представника третьої особи - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися в суд з позовом до ОСОБА_5 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Свій позов обґрунтовують тим, що їм на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Вказують, що крім них у квартирі зареєстроване місце проживання неповнолітнього сина позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який у вказаній квартирі не проживає з 2015 року.

Зазначають, що проживаючи за іншим місцем, відповідач витрат на утримання квартири не несе, а кількість зареєстрованих позбавляє їх можливості отримати субсидію.

Вважають, що оскільки неповнолітній ОСОБА_5 не проживає у належній їм квартирі з 2015 року, має інше постійне місце проживання, то існують усі підстави для визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 26.04.2023 року до участі в справі в якості третьої особи залучено орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Луцької міської ради

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи просили в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом з`ясовано, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.06.2004 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 11-12).

Із інформації про осіб, які задекларували або зареєстрували своє місце проживання в житлі від 02.02.2023 року, виданої департаментом ЦНАПу Луцької міської ради вбачається, що за адресою - АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 319 ч. 1, 321 ч. 1, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, згідно з якими власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлений строк, проводиться в судовому порядку.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Вказану правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі №755/16152/16-ц (провадження №61-11414св19).

Так, суд вказав, що згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Таким чином, зважаючи, що ОСОБА_5 є сином ОСОБА_1 , співвласника жилого приміщення, на даний час є неповнолітнім, іншого житла немає, а тому має всі підстави на користування квартирою за адресою своєї реєстрації нарівні з позивачем.

Дані обставини підтверджуються доводами матері - законного представника неповнолітнього відповідача про тимчасову відсутність за місцем реєстрації і вимушений переїзд за кордон через воєнний стан і необхідність пройти курс лікування, які об`єктивно підтверджуються матеріалами справи і стороною позивача не спростовані.

Отже, за таких обставин, суд приходить до висновку, що неповнолітня дитина одного із позивачів - співвласника житла не втратила інтерес до нього, іншого житла немає, а тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування даною квартирою.

При цьому, позивачами та їх представником не надано доказів на підтвердження того, що неповнолітній ОСОБА_5 вибув на інше постійне місце проживання чи набув права власності або право постійного користування іншим житлом.

Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 137, 141, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасниками справи є:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 .

Позивач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі законного представника ОСОБА_6 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складений 06 вересня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Р.М. Кихтюк