ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

21 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Радіовимірювач» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радіовимірювач» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Радіовимірювач» з 14.03.2022 по 25.05.2022 та був звільнений за власним бажанням.

Позивачу у 2022 році нараховувалася заробітна плата у розмірі 6 500 грн на місяць, про що свідчать відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 07.11.2022.

За весь час роботи заробітна плата у повному обсязі позивачеві не виплачувалася, а тому у період з 14.03.2022 по 27.05.2022 з відповідача слід стягнути заборгованість із заробітної плати у розмірі 7 663,77 грн. Позивач вважає за необхідне відкликати свою заяву від 27.05.2022 про відрахування 10% заробітної плати на допомогу ЗСУ, оскільки бажає вказані кошти самостійно перерахувати. Затримкою у виплаті заробітної плати позивачеві завдано моральної шкоди, яка полягає у спричиненому важкому психологічному шоці у момент, коли позивач дізнався про своє звільнення в порушення законодавства без здійснення повного розрахунку у встановлений законодавством строк.

Завдану відповідачем моральну шкоди позивач оцінює у 50 000 грн. Крім того позивач вважає, що відповідач має сплатити компенсацію за затримку всіх належних виплат з 27.05.2022 по день звернення до суду, що становить 36 739,13 грн.

На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату у сумі 7 663,77 грн; суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36 739,13 грн., а також моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Радіовимірювач» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі у розмірі 35 813,10 грн.

Стягнуто з ТОВ «Радіовимірювач» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 496,20 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Радіовимірювач» на користь держави 496,20 грн.

Не погоджуючись із цим рішенням, ТОВ «Радіовимірювач» подало апеляційну скаргу, в якій просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення в частині щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує зокрема на те, що судом першої інстанції не враховано, що в день звільнення у ОСОБА_1 був вихідний, а відтак згідно ст. 116 КЗпП України, позивач мав звернутися до підприємства з вимогою про здійснення з ним розрахунку, однак ані 30.05.2022, ані в подальшому позивач з відповідною вимогою не звертався.

Отже, вважає, що в даному випадку моментом пред`явлення вимоги про стягнення всіх належних позивачу сум є день отримання ними ухвали про відкриття провадження у справі від 23.01.2023р, а з урахуванням виплати заборгованості по заробітній платі (20.12.2022), вказує на те, що у них не виникло затримки розрахунку.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Колегія суддів перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 117 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі середньої заробітної плати за вказаний період затримки розрахунку з 27.05.2022 по 21.11.2022, що становить 35 813,10 грн. (122 х 293,55). Отже, позивачеві при звільненні не було виплачено належну йому заробітну плату, станом на 21.11.2022 затримка розрахунку складає 122 робочих дні.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Радіовимірювач».

Наказом № 23/вк від 14.03.2022 ОСОБА_1 було прийнято на посаду контролера КПП ВОХ з окладом згідно штатного розкладу з двомісячним випробувальним терміном (а.с. 47).

16.05.2022 ОСОБА_1 подав заяву про його звільнення за власним бажанням з 30.05.2022. Також у заяві просив відрахувати 10% з його заробітної плати у фонд ЗСУ (а.с. 48).

Наказом № 39/вк від 27.05.2022 позивача звільнено з 27.05.2022 за власним бажанням (а.с.53).

Звільнення 27.05.2022, а не 30.05.2022, відбулося саме за проханням позивача, що не заперечується сторонами.

Як вбачається з копії табелю обліку використання робочого часу за травень 2022 року, 27.05.2022 у ОСОБА_1 був вихідний день, оскільки була не його зміна чергування на КПП (а.с.49-50).

У день звільнення ОСОБА_1 не відбулося виплати належної йому заробітної плати.

Як свідчать матеріали справи, заборгованість по заробітній платі була перерахована на рахунок позивача 20.12.2022 у розмірі 7 413,12 грн (а.с.52).

Як визначено у ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Оцінюючи належність допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ст. 117 КЗпП України, позаяк позивач з вимогою до підприємства про здійснення з ним розрахунку після звільнення не звертався, а заборгованість по заробітній платі була перерахована на рахунок позивача 20.12.2022 року, а відтак колегія суддів вважає, що затримку розрахунку при звільненні допущено не з вини роботодавця, а відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, відповідно до ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Радіовимірювач» - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радіовимірювач» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді: