Справа № 143/1208/21
Провадження № 22-ц/801/1412/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 рокуСправа № 143/1208/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2023 року, ухвалене суддею Погребищенського районного суду Вінницької області Бойком А.В.,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватного акціонерного товариство "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС" (далі ПАТ «СГ «ТАС»), в подальшому уточнюючи позовні вимоги просив стягнути матеріальну шкоду завдану в результаті ДТП.

Позовна заява мотивована тим, що 23.11.2019 водій ОСОБА_1 , в порушення п.п.12.3, 12.4 ПДР України, керуючи автомобілем «Audi AVANT A-4», д.н.з. НОМЕР_1 допустив зіткнення з автомобілем марки «SSANG YONG KORANDO», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Погребищенського районного суду Вінницької області від 05.06.2020 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушення, передбачених ст. 124, ч.1 ст. 130 КУпАП. Постановою Вінницького апеляційного суду від 10.07.2020 скасовано постанову суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, що передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.

Позивач зазначає, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ «СГ «ТАС», яка відповідно до листа від 12.10.2020 виплатила позивачу відшкодування в сумі 127 500 грн, мотивуючи це наступним: 136 430 грн. - розмір шкоди згідно проведеної оцінки на замовлення страхової компанії; 130 000 грн.- страховий ліміт за договором страхування цивільно-правової відповідальності, що укладений між страховою компанією та ОСОБА_1 ; 2500 грн. франшиза згідно умов договору страхування.

Позивач не погодившись з оцінкою та вважаючи її заниженою, замовив проведення експертизи в незалежного оцінювача. Згідно зі Звітом про оцінку ФОП ОСОБА_3 вартість матеріального збитку становить 185 937,30 грн. Також позивач оплатив роботу експерта у сумі 4000 грн. та евакуацію автомобіля з місця ДТП 3000 грн.

Таким чином, загальний розмір завданої позивачу шкоди становить 192 937,30 грн. (а виплачено страховою компанією 127 500 грн.)

Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 65 437,30 грн. шкоди (різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою).

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з позовом.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ПАТ «СГ «ТАС») подало відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволені позову. Вказує, що страхова виплатила позивачу страхове відшкодування у повному обсязі згідно поданої заяви на виплату у розмірі 127500,00 грн. Тому, страхова діяла виключно в межах вимог абз.2 п.36.2 ст. 36 та п.9.2 ст. 9 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив на позов, в якому вказує на безпідставність та не обґрунтованість позовних вимог, просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, при цьому позивач приховав від страхової компанії, що за наслідками ДТП відносно нього також було складено протокол за ст. 124 КУпАП. В скоєні даного ДТП були визнані винними водії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які кожен окремо несуть цивільну-правову відповідальність за заподіяну шкоду.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача майнову шкоду, завдану в результаті ДТП, в розмірі 65 437, 30 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову. Доводи апеляційної скарги в основному зводяться до обставин викладених у відзиві на позов, яким суд першої інстанції переглядаючи рішення на переконання відповідача не дав належної правової оцінки.

В якості основних доводів посилається на те, що судом не взято до уваги постанову про закриття кримінального провадження та висновок експертизи, поведеної в рамках кримінального провадження, адже вказані документи підтверджують взаємну вину водіїв. Крім того, суд першої інстанції не допитав свідка ОСОБА_4 ,показання якого мали суттєве значення для правильного вирішення справи. Водночас суд розглянув заяву про відвід головуючому з порушенням вимог ЦПК України.

На апеляційну скаргу позивач подав відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.11.2019 водій ОСОБА_1 , в порушення п.п.12.3, 12.4 ПДР України, керуючи автомобілем «Audi AVANT A-4», д.н.з. НОМЕР_1 допустив зіткнення з автомобілем марки «SSANG YONG KORANDO», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Автомобіль «SSANG YONG KORANDO» належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (Т.1 а.с. 13).

07.05.2020 винесено постанову якою закрито кримінальне провадження у зв`язку з в діях учасників ДТП, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, що передбачене ч.1 ст. 286 КК України (Т.1 а.с. 187).

Постановою Погребищенського районного суду Вінницької області від 05.06.2020 по справі №143/579/20 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушення, передбачених ст. 124, ч.1 ст. 130 КУпАП (Т.1 а.с. 15-16).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 10.07.2020 скасовано постанову суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, що передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП (Т.1 а.с.17-19).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ «Страхова група «ТАС», яка відповідно до листа від 12.10.2020 №15720/9120 виплатила ОСОБА_2 відшкодування в сумі 127 500 грн (Т.1 а.с. 14).

Згідно зі Звітом про оцінку ФОП ОСОБА_3 вартість матеріального збитку становить 185 937,30 грн. (Т.1 а.с. 20-43). Позивачем оплочено роботу експерта у сумі 4000 грн. (Т.1 а.с. 45-47) та евакуацію автомобіля з місця ДТП 3000 грн. (а.с. 48).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що оскільки вартість майнового збитку завданого позивачу шляхом пошкодження автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує подальшу сплату позивачу розміру страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.

Між сторонами виникли правовідносини щодо стягнення різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В частинах першій, другій статті 1166 ЦК України вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Подібні висновки викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Обґрунтовуючи позивні вимоги позивач посилався на те, що страхова компанія винуватця ДТП виплатила йому страхове відшкодування. Проте, розмір страхового відшкодування є значно заниженим та не покриває всю завдану шкоду, в зв`язку з чим він замовив проведення експертизи в незалежного оцінювача. Відповідно до звіту вартість матеріального збитку становить 185 937,30 грн. Тому позивач просить стягнути різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Погребищенського районного суду Вінницької області від 05.06.2020, яка залишена без змін в частині ст. 124 КУпАП, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Дана обставина доказуванню не підлягає і є встановленою.

Сторонами не оспорюється факт дорожньо-транспортної пригоди за їх участі, наявність вини відповідача та отримання позивачем від страхової компанії суми страхового відшкодування у розмірі 127 500 грн.

Правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Аналогічні по суті висновки викладено Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15.

В свою чергу, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує подальшу сплату позивачу розміру страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

З таким висновком погоджується Вінницький апеляційний суд і такий висновок узгоджується з Верховним Судом в постанові від 09.11.2022 в справі №497/470/2021.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі статтею 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Крім того апеляційним судом встановлено, що відповідач розмір страхової виплати не оспорював. Тобто фактично погодився з ним.

В свою чергу, відповідач не спростував розмір матеріального збитку, який був визначений Звітом про оцінку від 29.08.2021, наданого позивачем в обґрунтування позову.

З урахуванням наведеного, судом першої інстанції правильно зроблено висновок, що саме ОСОБА_1 , як особа, що винна у вчиненні ДТП, зобов`язана сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку, визначеного ст.137 ЦПК України, правомірно стягнув суму у розмірі 12 000 гривень.

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції достатньо в повній мірі мотивував свій висновок та правильно вирішив це питання, обґрунтовано стягнув з позивача на користь відповідача витрати в розмірі 12 000 грн.

При цьому судом вірно було враховано розмір витрат, понесених позивачем за надання йому такої допомоги, час, який було витрачено адвокатом на надання юридичної допомоги, враховано співмірність витрат із складністю справи, наявність: - договору про надання правової допомоги між відповідачем та адвокатом від 20.07.2022; - квитанції до прибуткового касового ордеру та акт приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги по справі від 20.07.2022.

Такий висновок суду є законним і справедливим.

При вирішенні питання про відвід головуючому, суд керувався нормами ЦПК України, які порушені ним не були.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказаний розмір витрат про надання правової допомоги є співмірним із складністю справи, часом витрачений адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є такими, що до уваги апеляційним судом не приймаються.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Доводи апеляційної скарги дублюють відзиві на позов, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Інші доводи скарги фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст.89ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального та матеріального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, Вінницький апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2023 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало