КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5553/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, третя особа Громадська організація «Проти примурків та ідіотів» про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, третя особа Громадська організація «Проти примурків та ідіотів» з указаним позовом, в якому просив доручити Державній казначейській службі України стягнути з рахунків Департаменту патрульної поліції за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, а в разі відсутності коштів стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 30 000 грн у відшкодування моральної шкоди та 1 303 грн судових витрат; зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити заходи щодо відшкодування посадовими особами Департаменту патрульної поліції заподіяної державному органу шкоди під час виконання трудових обов`язків у розмірі 31 303 грн, яка складається із суми моральної шкоди, завданої йому, та 1 303 грн судових витрат.

В обґрунтування позову зазначав, що Управління патрульної поліції в Тернопільській області відмовило йому в наданні публічної інформації, зазначеної в його запиті від 16 липня 2019 року.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2020 року визнано протиправною відмову Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції у наданні йому публічної інформації та зобов`язано Управління надати йому публічну інформацію, вказану в його запиті.

В наданій на виконання рішення суду інформації від 24 лютого 2020 року відповідач повторно відмовив йому в наданні інформації.

Дії відповідача щодо неналежного розгляду його звернення змусили останнього захищати своє порушене право в судовому порядку, витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Захист свого права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого життя, побуту, що призвело до порушення стосунків з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв`язків, виникнення негативного для нього явища.

Зокрема, встановлення істини в справі та доказування протиправної бездіяльності відповідача.

Відповідач своїми діями допустив протиправну бездіяльність щодо нього, не розглянувши його звернення, спричинив йому немайнову шкоду, що негативного відобразилося на його психоемоційному стані.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

У мотивування вимог апеляційних скарг зазначає, що судом першої інстанції не врахував та не відобразив у рішенні доводи позивача про те, що неправомірні дії з неналежного розгляду звернення позивача призвели до того, що громадянин був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення, які призвели до виникнення у нього хвилювань та переживань, що негативно відобразилося на психоемоційному стані, та що практика ЄСПЛ визначає презумпцію моральної шкоди, зокрема що у разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду) (постанова Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справі № 490/3581/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 821/1841/17, ухвала ВССУ від 08 листопада 2017 року у справі № 459/413/17).

Уважає, що наведені ним обставини є доведеними та повторному доказуванню не підлягають.

Посилається на положення абзац 2 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року щодо законності судового рішення, вважав, що ухвалюючи рішення в справі, суд першої інстанції не керувався статтями 2, 263 ЦПК України, порушив норми матеріального та процесуального права, безпідставно проігнорував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, прийняв рішення, не направлене на вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Вказує, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовані заподіянням йому Департаментом патрульної поліції моральної шкоди своїми діями щодо неналежного розгляду його заяви; факт незаконних дій відповідача підтверджений постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2020 року і не підлягає доведенню. Позовні вимоги обґрунтовані статтею 56 Конституції України, статтями 15, 16, 23, 1167, 1173 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», правовим висновком Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеним в ухвалі від 08 листопада 2017 року в справі № 459/2123/16-ц, а також нормами ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою ЄСПЛ, де визнана презумпція моральної шкоди.

Уважає, що ним доведено наявність всіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди.

Зазначив, що на підставі норм Конституції України та вказівок Верховного Суду України мінімальний розмір завданої йому моральної шкоди в сумі, що еквівалентна п`яти мінімальним розмірам заробітної плати, складає 30 000 грн (6 000 грн - мінімальна заробітна плата з 01 січня 2021 року х 5).

Наголошує, що в порушення частини третьої статті 89 ЦПК України суд не оцінив, як визначає частина перша статті 229 ЦПК України, не дослідив, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 265 ЦПК України, в мотивувальній частині рішення не зазначив всіх аргументів позивача, та прийшов до помилкового висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди.

На переконання скаржника, наведене свідчить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що є порушенням частини п`ятої статті 263 ЦПК України.

Також послався на те, що розмір коштів на відшкодування витрат, понесених при поданні і розгляді даної позовної заяви в сумі 1 303 грн, підтверджений відповідним розрахунком та витратами часу, пов`язаними з поданням і розглядом даної позовної заяви, обґрунтовуються частиною першою статті 23 ЦК України, частиною другою статті 138 ЦПК щодо сплати компенсації за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять, а також правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, за яким судові витрати стягуються не лише за участь у судовому засіданні, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням. Час та матеріальні ресурси, витрачені на підготовку матеріалів до суду, вказані в розрахунку, мають безпосередній причинний зв`язок з неправомірними діями відповідача, що обумовлює право позивача на їх відшкодування.

30 листопада 2021 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від Департаменту патрульної поліції, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що діями відповідача йому завдано моральних страждань, втрат немайнового характеру.

Суд вважав, що сам по собі факт визнання протиправними дій структурного підрозділу Департаменту патрульної поліції - Управління патрульної поліції в Тернопільській області при ненаданні відповіді на звернення позивача таким доказом за відсутності інших, бути не може.

Крім того, будь-яким чином позивач не довів розумності та співмірності зазначеного в позові розміру моральної шкоди з урахуванням приведених ним обґрунтувань та обставин її завдання.

Проте, колегія не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 16 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області із запитом на отримання публічної інформації щодо розгляду його заяви від 14 липня 2019 року.

Встановивши, що порушенні в запиті питання не належать до його компетенції Головне управління Національної поліції в Тернопільській області направило запит володільцю запитуваної інформації - Управлінню патрульної поліції в Тернопільській області.

31 липня 2019 року Управлінням патрульної поліції в Тернопільській області запит був задоволений частково, надана відповідь на 1 питання запиту.

В решті було повідомлено, що запитувана інформація не перебуває в розпорядженні Управління, а тому надати її немає можливості.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2020 року визнано протиправною відмову УПП в Тернопільській області ДПП у наданні ОСОБА_1 публічної інформації, вказаної у запиті на інформацію від 16 липня 2019 року та зобов`язано надати позивачу запитувану публічну інформацію.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, приведені позивачем обставини є доведеними і повторному доказуванню не підлягають.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з частиною першою статті 5, частиною другою статті 7 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, законодавство України у будь-яких правовідносинах захищає права громадянина на інформацію, яка йому потрібна у повсякденному житті, і тому таку інформацію повинна надати особа (юридична особа), яка нею володіє, у запитуваній громадянином формі.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до статті 24 Закону України «Про звернення громадян» особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.

Частиною другою статті 25 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

За змістом частини другої статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Згідно вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди») за загальним правилом шкода відшкодовується за наявності складу цивільного правопорушення, елементами якого є: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

У пункті 5.7-5.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України».

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як свідчить тлумачення статей 23, 1173, 1174 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади (посадової особи) відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як зазначено вище, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2020 року визнано протиправною відмову УПП в Тернопільській області ДПП у наданні ОСОБА_1 публічної інформації, вказаної у запиті на інформацію від 16 липня 2019 року та зобов`язано надати позивачу запитувану публічну інформацію.

Доказів розгляду звернення позивача відповідачем не надано. При цьому, ОСОБА_1 заперечує надання на виконання вказаного судового рішення відповіді на його звернення.

Таким чином, установивши, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2020 року визнано протиправною відмову УПП в Тернопільській області ДПП у наданні ОСОБА_1 публічної інформації, вказаної у запиті на інформацію від 16 липня 2019 року та зобов`язано надати позивачу запитувану публічну інформацію, в зв`язку з якою ОСОБА_1 був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення, захист свого права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, апеляційний суд приходить до висновку про доведеність позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем підтверджено наявність моральної шкоди, протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди, а також наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, враховуючи те, що протиправні дії відповідача призвели до порушення права позивача на інформацію, і відновлення цього права станом на час апеляційного перегляду відповідачем доведено не було, колегія суддів, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, доходить висновку, що правильним, розумним, справедливим та обґрунтованим є розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з держави Україна на користь ОСОБА_1 , 5 000 грн.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, відмовляючи у позові, не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, залишив поза увагою підстави позову і доводи ОСОБА_1 , не оцінив його доводи щодо заподіяння йому моральної шкоди протиправними діями відповідача, в зв`язку з чим він був змушений захищати своє порушене право, та дійшов передчасних та помилкових висновків про необґрунтованість позову.

Крім того, судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення всупереч вимог пункту 3 частини четвертої статті265 ЦПК України не зазначено мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, або вказівки на те, що такі аргументи є явно необґрунтованими або неприйнятними з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Позивачем до суду першої інстанції було подано розрахунок збитків, пов`язаних з поданням і розглядом позову, а саме вивченням нормативних актів, перевіркою наявності права на подання заяви та повноти матеріалів для її обґрунтування, підготовкою, реєстрацією та обліком, підготовкою відповідних документів та складання позовної заяви, поданням позовної заяви через електронний суд, аналізом та узагальненням відзиву на позовну заяву, вивченням нормативних актів, складанням відповіді на відзив, поданням відзиву через електронний суд, всього 36,1 годин х 36,11 грн./год. (мінімальна заробітна плата з 01 січня 2021 року) = 1 303 грн.

Відшкодування цих витрат ОСОБА_1 обґрунтовував як частиною першою статті 23 ЦК України (грошове визначення моральної шкоди), так і частиною другою статті 138 ЦПК України (судові витрати), які є різними правовими категоріями, а отже стягнення коштів не може заявлятися з цих підстав одночасно.

Положеннями статті 138 ЦПК України врегульовано відшкодування витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, проте у розрахунку збитків, наданих позивачем, така підстава відсутня.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27 червня 2018 року в справі №826/1216/16, не заслуговують на увагу суду, оскільки така правова позиція стосується відшкодування витрат на правничу допомогу і є нерелевантною до даних правовідносин.

При цьому, неспроможними є доводи позивач про врахування, з огляду на положення частини третьої статті 22 Конституції України щодо недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод, статті 440-1 ЦК УРСР, якою розмір відшкодування моральної шкоди мав визначатися судом не менше п`яти мінімальних заробітних плат, оскільки чинна стаття 23 ЦК України, на яку позивач також посилався в обґрунтування своїх вимог, таких обмежень не містить і неконституційною не визнавалася.

Вимога ОСОБА_1 про зобов`язання Державної казначейської служби України здійснити заходи щодо відшкодування посадовими особами Департаменту патрульної поліції, які неналежно розглянули звернення позивача від 16 липня 2019 року, заподіяної державному органу під час виконання трудових обов`язків шкоди в сумі 31 303 грн, задоволенню не підлягає, оскільки позивач не є особою, уповноваженою звертатися до суду з позовами в інтересах державних органів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування рішення згідно частини першої статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позову частково.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, третя особа Громадська організація «Проти примурків та ідіотів» про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник