Номер провадження: 22-ц/813/3204/23
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (правонаступника ОСОБА_3 ), за участі третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача: виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації Юридичного Департаменту Одеської міської ради, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Несвітайло Ігор Іванович про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання договору інвестування недійсним в частині визначення інвестора, визнання стороною договору - інвестором, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Калашнікової О.І. 27 травня 2022 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 (правонаступника ОСОБА_3 ), за участі третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача: виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації Юридичного Департаменту Одеської міської ради, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання договору інвестування недійним в частині визначення інвестора, визнання стороною договору - інвестором, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності (т. 1 а.с. 2-12).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що позивач та ОСОБА_3 мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2005 року.

05.05.2007 року їх шлюб було освячено церквою, а офіційно зареєстровано 02.06.2007 року Раківською сільською радою Херсонської області. Позивачка стверджувала, що за час спільного мешкання однією родиною з ОСОБА_3 , з метою покращення житлових умов, за рахунок спільних зусиль подружжя було сплачено другий платіж в розмірі 147091,67 гривень за договором про інвестування будівництва житла № 579/6-97, який був укладений 31.03.2004 року ОСОБА_3 з ТОВ «Істок-2001». Крім того, у шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було внесено 50000 гривень за будівництво гаражу № НОМЕР_1 площею 18,1 кв.м. по АДРЕСА_1 за договором про дольову участь у будівництві № 35 (Г-П). Також ОСОБА_1 зазначала, що за кошти, передані їй сином ОСОБА_4 після продажу ним власної квартири, було здійснено ремонт у придбаній кв. АДРЕСА_2 . За твердженнями позивачки, ОСОБА_3 обіцяв оформити на неї 3/4 частини кв. АДРЕСА_2 . Проте, ОСОБА_3 , оформив кв. АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 05.11.2009 року у свою власність та власність матері ОСОБА_5 , а гараж АДРЕСА_3 - у свою власність на підставі свідоцтва про право власності від 04.03.2013 року.

ОСОБА_1 доводила, що спільне мешкання однією родиною з ОСОБА_3 з листопада 2005 року та вкладені нею кошти на оплату другого платежу за договором про інвестування будівництва житла № 579/6-97, вкладення коштів за рахунок її сина ОСОБА_4 у ремонт вказаної квартири, участь у оплаті 50000 гривень за придбання гаражного боксу за договором про пайову участь у будівництві № 35 (Г-П), - є підставою для встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією родиною, визнання частково недійсним договору про інвестування будівництва житла № 579/6-97 від 31.03.2004 року в частині зміни інвестора, визнання ОСОБА_1 інвестором, визнання придбаної квартири АДРЕСА_2 спільним сумісним майном подружжя та визнання за нею права на 3/4 частини вказаної квартири та 1/2 частину гаражного боксу. Одночасно позивачка ОСОБА_1 просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частину вказаної квартири, виданого на ім`я ОСОБА_5 та недійсним договір дарування від 29.09.2014 року, яким остання подарувала належну їй частку квартири ОСОБА_3 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2018 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову було задоволено. Накладено арешт на кв. АДРЕСА_2 і на гаражний бокс № НОМЕР_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтв про право власності: на квартиру АДРЕСА_4 від 05.11.2009 року, на гаражний бокс від 04.03.2013 року, шляхом заборони будь-яким особам укладати договори щодо відчуження вищезазначеного майна у будь-який спосіб до вирішення судом даного спору (т.1 а.с. 8-9).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2022 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

Скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2018 року про вжиття заходів забезпечення позову шляхом арешту кв. АДРЕСА_2 та гаражного боксу № НОМЕР_3 в буд. АДРЕСА_1 , що належали на праві власності ОСОБА_3 .

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, 24.06.2022 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 1-7).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанцій, безпідставно не визнавши поважними причини неможливості у позивача бути присутньою у судовому засіданні (воєнний стан та хворобу сина), позбавив ОСОБА_1 можливості викласти свої аргументи та надати докази. Крім того, апелянт вважає необґрунтованою відмову судом у задоволенні клопотань про витребування доказів, надання належним чином засвідченого перекладу Свідоцтва про смерть ОСОБА_6 тощо.

У якості доказу на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 у апеляційній скарзі посилається на рішення Київського районного суду м. Одеси про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , де у описовій частині судом зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не проживали разом з 2001 року, на що суд уваги не звернув.

У відзиві на апеляційну скаргу правонаступник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 зазначає, що: суд правомірно розглянув справу за участі позивачки, сповіщеної про дату та час судового засідання належним чином; доводячи заявлені позовні вимоги, ОСОБА_1 , не маючи жодного доказу грошової участі у придбанні спірної квартири, посилалась на «непрямі докази», щодо витребування яких неодноразово, з порушенням норм процесуального права, заявляла клопотання; за весь час розгляду справи ОСОБА_1 не надала жодного належного та достовірного доказу, який напряму би свідчив про її грошову участь у придбанні квартири та проведенні у ній ремонтних робіт.

Сторони про розгляд справи на 05.09.2023 року були сповіщені належним чином шляхом направлення судових повісток на офіційні електронні адреси сторін, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується із правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01.06.2022 року у справі № 761/42977/19 та від 26.10.2022 року у справі № 761/877/20.

При цьому, згідно ч.5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 20.01.2023 року у справі №465/6147/18 зазначено, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2022 року у справі № 759/14068/19.

Клопотань про відкладення, з поважних причин, розгляду справи, від сторін до Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010 року).

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08.04.2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13.12.2011 року).

Колегія суддів зазначає, що аналіз постанов Верховного Суду підтверджує, що застосування пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є однаковим, передбачуваним та послідовним.

Так, про це свідчить численна кількість постанов суду касаційної інстанції, в яких зазначається, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду: від 06 лютого 2019 року у справі № 234/8333/16-ц (провадження № 61-42012св18), від 08.05.2019 року у справі № 2-2581/11 (провадження № 61-21111св18), від 24 листопада 2021 року у справі № 753/5990/17 (провадження № 61-16232св20), від 14.12.2021 року у справі № 370/1226/15-ц (провадження № 61-6936св21), від 19.01.2022 року у справі № 325/2132/19 (провадження № 61-6502св21), від 02.02.2022 року у справі № 127/2-4507/09 (провадження № 61-17088св21), від 09.02.2022 року у справі № 344/11947/20 (провадження № 61-17632св21), від 18.04.2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) та ін.).

Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:

- обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу;

- невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;

- розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів вручення судової повістки ОСОБА_1 про розгляд справи 27.05.2022 року, у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме розглянуто справу за відсутності відповідачів щодо яких відсутні відомості про належне їх повідомлення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення на підставі положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2004 року відповідач ОСОБА_3 і ТОВ «Істок-2001» уклали договір №579/6-97 про інвестування житла, предметом якого є інвестування грошових коштів у будівництво жилих багатоквартирних будинків у АДРЕСА_5 , та введення їх в експлуатацію з метою подальшого отримання у власність жилих приміщень у відповідності з даним договором (а. с. 164-165 т. 1).

Згідно п. 2.1 Договору, замовник зобов`язується своїми силами та засобами завершити будівництво передбачених договором об`єктів у відповідності з проектом і вимогами та надати Інвестору в натурі одну двокімнатну квартиру стандарту «Економ» на 4 поверсі, будівельний номер АДРЕСА_6 , загальною площею 82,93 кв.м., у строк до 30.06.2006 року.

Пунктом 3.5 Договору визначено, що грошові кошти вносяться Інвестором у сумі, вказаній у п. 3.1 Договору, в національній валюті по курсу НБУ на день оплати у строк - еквівалент 29026 доларів США до 30.06.2006 року.

Положеннями п.5.5 Договору, визначено, що оформлення правовстановлюючих документів на об`єкт здійснюється у рівних долях на 1/2 частку ОСОБА_3 та 1/2 частку ОСОБА_5 .

Згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру № 188 та № 2 ОСОБА_3 вніс на рахунок ТОВ «Істок-2001» на виконання умов договору № 579/6-97 від 31.03.2004 року грошові кошти у розмірі 88750 гривень та 88370 гривень. Загальна сума внеску становить 177125 гривень (т. 1 а.с.193). Таким чином, станом на 13.01.2006 року свої зобов`язання за договором інвестування ОСОБА_3 щодо внесення грошових коштів виконав у повному обсязі.

27.02.2007 року ТОВ «Істок-2001» і ОСОБА_3 уклали договір №35 (Г-П) про дольову участь у будівництві, за умовами якого сторони домовились про участь ОСОБА_8 у будівництві паркінга для автомобілів за адресою АДРЕСА_1 . П. 3 договору сума паю визначена у розмірі 50000 гривень, відповідно до п. 4.1 договору Пайщик зобов`язався внести зазначені грошові кошти у строк до 15.03.2007 року (т. 1 а. с. 170). Відповідно довідці, виданій генеральним директором ТОВ «Істок-2001» пай у розмірі 50000 грн. сплачений у повному розмірі 06.03.2007 року (т. 1 а. с. 169).

01.06.2009 року ТОВ «Істок-2001», ОСОБА_3 та ОСОБА_9 склали акт приймання-передачі квартири до договору № 579/6-97 від 31.03.2004 року, відповідно до якого Замовник передає, а Інвестор приймає в натурі одну двокімнатну квартиру, будівельна адреса: АДРЕСА_7 ; поштова адреса: АДРЕСА_8 .

05.11.2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_2 , в цілому дійсно належить ОСОБА_3 та ОСОБА_10 у рівних частках, на праві спільної часткової власності (т.1 а. с. 7).

Згідно витягу КП «ОМБТІ та РОН», право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 11.12.2009 року.

22.09.2014 року ОСОБА_9 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І., р. № 438, передала безоплатно ОСОБА_3 належну їй на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

З 02.06.2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується актовим записом про шлюб №3, вчиненим Раківською сільрадою Бериславського району Херсонської області (т. 1 а. с. 13). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.03.2016 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами був розірваний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, спадкоємцем якого за заповітом є ОСОБА_2 .

Крім того, 23.08.2017 року Київський районний суд м. Одеси ухвалив рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Несвітайло І.І. про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності. Предметом спору позивач зазначила 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частину гаражного боксу за цією ж адресою. Підставою позову стало придбання спірного майна сторонами під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні грошові кошти. Рішенням суду ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову. Постановою апеляційного суду Одеської області від 21.03.2018 року рішення Київського районного суду було скасовано з тих підстав, що 21.03.2018 року до початку розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_1 надала заяву про залишення позову без розгляду. Апеляційний суд заяву позивача задовольнив, а рішення районного суду скасував.

04.10.2018 року ОСОБА_1 знову звернулась до суду із даним позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання договору інвестування будівництва недійсним в частині визначення інвестора, визнання стороною договору - інвестором, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч.ч.1-2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 15.07.2021 року у справі № 727/12480/17, при застосуванні статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 03.06.2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правового висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначала, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

У даному випадку судом вірно встановлено та не спростовано позивачем, що у період з 1979 року по 02.02.2007 року ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 (рішення Київського райсуду м. Одеси про розірвання шлюбу ухвалене по справі за №2-2766/2007). Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 15.10.2008 року визнано мирову угоду, укладену ОСОБА_12 і ОСОБА_7 про поділ подружнього майна (а.с. 16-18 т.1).

Відповідно до статті 25 СК України, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2005 року по 02.06.2007 року не підлягали задоволенню як такі, що суперечать вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній шлюб ОСОБА_3 з ОСОБА_7 був розірваний лише 02.02.2010 року.

Безпідставними при цьому є посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що у описовій частині рішення Київського райсуду м. Одеси від 02.02.2007 року у справі за №2-2766/2007 судом зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не проживали разом з 2001 року, оскільки вказаний факт не є преюдиційним, з огляду на наступне.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акту. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Таким чином, оскільки момент припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 з ОСОБА_7 не був предметом позову у справі про розірвання шлюбу між вказаними особами, і при розгляді цієї справи дана обставина не одержала правову оцінку судом, то факт непроживання ОСОБА_3 з ОСОБА_7 з 2001 року не є преюдиційним, у зв`язку із чим у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для врахування вказаного факту.

Крім того, колегія суддів враховує, що за життя ОСОБА_3 категорично заперечував проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, стверджуючи, що в липні 2007 року в церкві Преподобного Серафіма Саровського було проведено вінчання між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , тому шлюбні відносини між ним та ОСОБА_1 виникли лише з липня 2007 року, а до цього часу базувалися на представницьких послугах адвоката Грішиної В.О. з представлення його інтересів у суді за позовом до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу. Між ним та ОСОБА_1 не було сімейних стосунків до укладення шлюбу. Квартиру АДРЕСА_2 він набув у спільну часткову власність нарівні з матір`ю ОСОБА_5 в результаті інвестування у будівництво житла за договором від 31.03.2004 року. Грошові кошти в якості вартості побудованої в майбутньому квартири в розмірі 177125 гривень були внесені 30.06.2006 року, тобто за рік до укладення шлюбу між ним та ОСОБА_1 і є його та його матері ОСОБА_5 особистими коштами.

Вказані докази, у їх сукупності, свідчать про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного мешкання однією родиною з ОСОБА_3 з листопада 2005 року по 02.06.2007 року.

Щодо позовних вимог про визнання договору інвестування будівництва недійсним в частині визначення інвестора, визнання стороною договору - інвестором, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності.

З наявних у матеріалах справи наступних письмових доказів: договору інвестування будівництва від 31.03.2004 року, квитанції до прибуткового касового ордеру № 188 та № 2, договору про дольову участь у будівництві - вбачається, що квартира АДРЕСА_2 та гаражний бокс № НОМЕР_1 у вказаному будинку були придбані ОСОБА_3 у встановленому законом порядку за особисті грошові кошти (у період перебування у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою). Відповідно, вимоги позивача в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/4 частини квартири і 1/2 частину гаражного боксу є необгрунтованими та такими, що не підлягали задоволенню.

Згідно статті 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» у редакції від 02.03.2004 року, інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект.

Згідно ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» у редакції від 02.03.2004 року основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

Згідно ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвесторами можуть бути суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора.

Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). За частиною третьою статті 7 згаданого закону інвестор свої права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результати їх здійснення може передати іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Стаття 9 згаданого закону визначає, що укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.09.2021 року у справі № 359/5719/17 зазначила, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).

Тобто, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку що ОСОБА_3 , як інвестор, виконавши умови договору № 579/6-97 про інвестування будівництва житла від 31.03.2004 року та сплативши у встановлений строк грошові кошти, набув майнові права на об`єкт інвестування нарівні із ОСОБА_5 , що узгоджується з вимогами частини 3 статті 7 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» та пунктом 5.5 договору № 579/6-97 про інвестування будівництва житла від 31.03.2004 року, а після проведення державної реєстрації прав - отримав відповідні права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 .

Аналогічно, інвестуючи у будівництво гаражного боксу АДРЕСА_9 за договором № 35 (Г-И) про дольову участь у будівництві від 27.02.2007 року та сплативши вартість об`єкту інвестування в розмірі 50 000 гривень 04.03.2007 року (довідка ТОВ «Істок-2001 від 19.09.2007 року) ОСОБА_3 , як вкладник, набув майнові права на об`єкт інвестування, а згодом, згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.03.2013 року, набув первинні права власності на об`єкт нерухомого майна, що також узгоджується з вимогами Закону України «Про інвестиційну діяльність».

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Правочин може бути визнано недійсним у разі, якщо зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільною законодавства, а також моральним засадам суспільства, у разі якщо особа, що вчинила правочин не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

ОСОБА_1 не надала судам першої та апеляційної інстанцій жодного доказу на підтвердження того, що на момент вчинення оскаржуваного правочину сторонами не було дотримано загальних вимог, дотримання яких є необхідним для чинності правочину. Як встановлено судом та не спростовано позивачем, ОСОБА_3 у повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання за інвестиційним договором та перерахував належні грошові кошти на рахунок ТОВ «Істок-2001».

Згідно пункту 7.1 договору № 579/6-97 про інвестування будівництва житла від 31.03.2004 року строк його дії визначено до виконання сторонами своїх зобов`язань.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи належне виконання сторонами умов договору № 579/6-97 про інвестування будівництва житла від 31.03.2004 року, а саме відповідну сплату ОСОБА_3 інвестиційних коштів, а ТОВ «Істок-2001» належну передачу побудованого об`єкту інвестування інвесторам ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , такий договір вважається припиненим.

З часу припинення договору № 579/6-97 про інвестування будівництва житла від 31.03.2004 року, видачі свідоцтва про право власності 05.11.2009 року та відповідної реєстрації прав власності у рівних частках за ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , об`єкт інвестування набув статусу об`єкта нерухомого майна.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц від 01.10.2019 року у справі № 10/3907/18 та інших неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Набуття об`єктом інвестування статусу об`єкта нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано у встановленому порядку, надає особі, яка вважає, що її право порушено, захищати свої порушені права способом, який найбільше відповідає суті виниклих правовідносин.

На підставі викладеного суд дійшов вірного висновку, що обраний позивачкою ОСОБА_1 спосіб захисту прав шляхом визнання недійсним договору інвестування в частині визначення інвестора та визнання її інвестором з набуттям об`єкту інвестування статусу об`єкту речових прав не відповідає суті виниклих правовідносин, є неналежним. З урахуванням викладеного, вимоги ОСОБА_1 в частині визнання договору інвестування недійсним і визнання її інвестором будівництва квартири не підлягали задоволенню.

Не підлягали задоволенню також вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 від 22.09.2014 року щодо відчуження 1/2 частини вказаної квартири, оскільки позивач не надала жодного доказу того, що оспорюваний договір дарування порушує її права та інтереси.

Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.

Нормами статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вказані положення колегія суддів зазначає, що на доведення позиції та доводів позовної заяви, жодних доказів ОСОБА_1 подано не було, а відповідно існування обставин, які зазначені у позові, належними та допустимими доказами не підтверджено.

З урахуванням викладеного, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і давши їм належну оцінку, колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , з наведених вище підстав.

Щодо скасування заходів забезпечення позову у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2018 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 і на гаражний бокс № НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_10 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_3 , шляхом заборони будь-яким особам укладати договори щодо відчуження вищезазначеного майна у будь-який спосіб до вирішення судом даного спору.

Забезпечення позову в цивільному процесі є одним з інститутів цивільного процесу, що сприяє реалізації конституційних прав завдання цивільного судочинства, яким, згідно зі статтею 3 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Регламентації інституту забезпечення позову в цивільному процесуальному праві присвячені статті 149-159 ЦПК України.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору.

Порядок та підстави скасування заходів забезпечення позову встановлено статтею 158 ЦПК України, частинами першою, четвертою, дев`ятою якої передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Наслідком скасування заходів забезпечення позову є зняття всіх обмежень, встановлених забезпеченням позову.

Отже, ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову зумовлює конкретні обмеження щодо вчинення певних дій чи, навпаки, обов`язок вчинити дії учасниками справи або третіми особами, що мають строковий характер та діють до моменту скасування таких заходів судом, який їх вжив, чи судом вищої інстанції у разі скасування ухвали про вжиття спірних заходів забезпечення за їх безпідставністю.

Метою застосування інституту скасування заходів забезпечення позову є закінчення розгляду справи шляхом ухвалення остаточного судового рішення.

Таким чином, оскільки розгляд даної справи закінчений та судом апеляційної інстанції ухвалено судове рішення про відмову у задоволенні позову, то відповідно відпала й потреба у забезпеченні позову, вжитого ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2018 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2022 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (правонаступника ОСОБА_3 ), за участі третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача - виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації Юридичного Департаменту Одеської міської ради, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання договору інвестування недійним в частині визначення інвестора, визнання стороною договору - інвестором, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права - залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2018 року у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_2 та гаражного боксу АДРЕСА_11 , що належали на праві власності ОСОБА_3 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений14 вересня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе