справа № 753/9189/22
провадження № 2/753/295/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
31 серпня 2023 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Коренюк А.М.
при секретарі Кравців Х.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович, про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, суд -
ОСОБА_1 у серпні 2022 року звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позов мотивований тим, що 11.03.2021 року вона ( ОСОБА_1 ) набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Уподальшому вона дізналась, що відносно її квартири було здійснено державну реєстрацію права власності на ОСОБА_3 через заміну характеристики квартири додаванням замість «корп.2» на «секція 4» шляхом прийняття рішення 04.10.2019 р. № 49006107 державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Макаровим О.В.
Й через місяць, 23.11.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири.
Наказом Міністерства юстиції України від 18.12.2020 року за № 4372/5 її скаргу від 16.09.2020 року було задоволено частково й скасовано рішення від 04.10.2019 року № 49006107 прийняте державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Макаровим О.В.
Зазначає, що Міністерством юстиції України було встановлено факт тотожності об`єктів нерухомості, які станом на сьогодні зареєстровані в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як за позивачем, так й за ОСОБА_2 , й порушення її прав та законних інтересів через безпідставне проведення державної реєстрації прав на квартиру, яка їй належить, вдруге за ОСОБА_3 , й у подальшому і за ОСОБА_2 .
Наказом Міністерства юстиції України від 18.12.2020 року за № 4372/5 у її скарзі було відмовлено в частині визнання недійсним правочину, оскільки це є повноваженням суду, що стало підставою звернення до суду із цим позовом.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 21.07.2022 року (а.с.27), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити.
Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду).
Відзив на позов відповідачем не подано.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача.
Третя особа в судове засідання повторно не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду).
Відзив на позов третьою особою не подано.
Наведені обставини свідчать, що відповідачі та третя особа завчасно повідомлені судом про розгляд справи.
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).
Окрім того відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам, третім особам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів (доказів) та ухвалити рішення за відсутності відповідачів, третьої особи, за погодженням представника позивача.
Вислухавши пояснення представника позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні за недоведеністю.
Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовм засіданням 30.03.2023 року за участі представника позивача, яким не заявлялось жодного клопотання про витребуання доказів (а.с.118-119, 120).
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.
Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданого позивачем й доданого ним до позовної заяви від 11.03.2021 року, квартира АДРЕСА_1 , 09.03.2021 року на праві приватної власності відповідно до рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 57036521 від 11.03.2021, належить ОСОБА_1 (а.с.52).
Вказана квартира зареєстрована з такими технічними характеристиками: загальна площа - 34,5 кв.м, житлова - 18,3 кв.м. (а.с.52), що також підтверджується технічним паспортом на таку квартиру, виконаним 27.08.2020 року ФОП ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_1 а.с.53-56, 57).
Підставою для набуття права власності на вказану квартиру АДРЕСА_1 , із загальною площею 34,5 кв м стало укдаження між ТОВ «Украрго» та ОСОБА_1 договору № 1048/4/24/24/05 від 20.02.2015 року купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 34,5 кв м, 24 поверх (п.2.2 Договору) (а.с.58-63), тобто за інвестиційний договором, із загальною дійсною вартісю квартири 263 141 грн.
Відповідно до Акту від 21.12.2017 року прийому-передачі квартири в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , по Договору № 1048/24/05 купівлі-продажу майнових прав від 20.02.2015 року ТОВ «Украгро» побудувало та продає, а покупець ОСОБА_1 приймає за цим актом квартиру АДРЕСА_1 , яка побудована згідно існуючих норм і відповідно до вимог Договору № 1048/24/05 купівлі-продажу майнових прав від 20.02.2015 року. Квартира загальною площею 34, 5 м кв, загальна дійсна вартість якої визначена у 263 141 грн. 60 коп. (а.с.65).
Й відпровідно до довідки від 21.12.2017 року, виданої ТОВ «Украгро» ОСОБА_1 про оплату покупцем ОСОБА_1 продавцю ТОВ «Украгро» 100% вартості об`єкту нерухомості - 263 141 грн. 60 коп. щодо квартири АДРЕСА_6 , житлова площа 19,5, загальна площа 34,5 кв м (а.с.66).
Підставою для державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , стали: технічний паспорт серія та номер: б/н, виданий 27.08.2020, видавник: ФОП ОСОБА_6 ; акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 21.12.2017, видавник: ТОВ «Украгро», ОСОБА_1 ; виписка зі списку інвесторів серія та номер: 333, виданий 21.12.2017, видавник: ТОВ «Украгро», договір купівлі-продажу майнових прав серія та номер:1048/4/24/24/05, виданий 20.02.2015, видавник: ТОВ «Украгро», ОСОБА_1 , довідка про оплату 100%, серія та номар: б/н, виданий 21.12.2017, видавник: ТОВ «Украгро» (а.с.52).
Окрім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданого позивачем, від 20.08.2020 року квартира АДРЕСА_2 , 23.11.2019 року на праві приватної власності відповідно до рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Василенка О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 49827037 від 23.11.2019, належить ОСОБА_2 (а.с.51).
Вказана квартира зареєстрована з такими технічними характеристиками: загальна площа - 33,9 кв.м, житлова - 18,1 кв.м (а.с.51).
Позивач вказує про те, що зареєстрована на праві власності 09.03.2021 року на її ім`я квартира АДРЕСА_1 , а також 23.11.2019 року на ім`я ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_2 , є ідентичними, й відбулась повторна державна реєстрація квартири АДРЕСА_3 , що їй належить.
Проте, на підствердження таких доводів позивач належних доказів не надав, й із заявою про витребування доказів до суду не звертався, а надані ним докази спростовують його твердження, адже шляхом порівняння інформації про зареєстровані дві квартири, а саме зареєстрованої на праві власності 09.03.2021 року на ім`я позивачки - квартира АДРЕСА_1 , а зареєстрована 23.11.2019 року на ім`я ОСОБА_2 - квартира АДРЕСА_2 , різниця у адресах: квартира позивачки знаходиться у корпусі АДРЕСА_7 , а квартира ОСОБА_2 - у секції № 4.
З - поміж цього, державна реєстрація вказаних квартир за їх технічними показниками також є різною, а саме: квартира, зареєстровна на ОСОБА_1 - загальною площею 34,5 кв.м, житловою - 18,3 кв.м, а квартира зареєстровна на ОСОБА_2 - загальною площею 33,9 кв.м, житловою - 18,1 кв.м., що вказує на те, що згідно наданих доказів це різні квартири, й докази про протилежне позивачем не надано.
Суд вважає, що позивач на підтвердження своїх доводів та аргументів мав надати до суду із державних реєстраційний джерел офіційну інформацію про первинну державну реєстрацію квартири, належної ОСОБА_2 , проте матеріали справи таких доказів не містять, й із заявою про витребування таких доказів позивач до суду не звертався.
Водночас, його посилання на те, що Наказом Міністерства юстиції України від 18.12.2020 року за № 4372/5 було встановлено факт тотожності об`єктів нерухомості (квартири), які станом на сьогодні зареєстровані в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як за позивачем, так й за відповідачем ОСОБА_2 , є необґрунтованим, адже зміст такого Наказу зазначеного не містить. Так, аналізом змісту такого Наказу судом встановлено, що вказаним Наказом лише встановлено порушення процедури державним реєстратором Макаровим О.В. реєстраційних дій по здійсненню державної реєстрації права власності на квартиру, й, при цьому, якої саме у такому Наказі не зазначено (а.с.6-9), саму скаргу та її зміст до суду позивачем не надано, а тому навіть пов`язувати прийняття такого рішення до спірних правовідносин (належність доказів), суд не може, й вважає такий доказ неналежним, що не доводять позовні вимоги.
Доказів про те, що будинок АДРЕСА_8 складається саме із корпусів, а не секцій, або інше, матеріали справи також не містять.
Отже, надані позивачем докази, за відсутності належних та допустимих, ґрунтуються на джерелах за правилом доктрини "про плоди отруєного дерева" (fruit of the poisonous tree), а тому не можуть братись до уваги при ухваленні судового рішення.
При дослідженні таких доказів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» застосував різновид доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), яка полягає в тому, що коли визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також докази, які не були отримано, якби не було отримано перших.
Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.
Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення fruit of the poisonous tree є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержавної незаконним шляхом.
У зв`язку з наведеним, Наказ Міністерства юстиції України від 18.12.2020 року за № 4372/5, зміст якого не доводить твердження позивачки про те, що вказані квартири є тотожними об`єктами нерухомості, з урахуванням порівняльного аналізу інформації з двох витягів про державну реєстрацію квартир, саме:квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованої на праві власності 09.03.2021 року на ім`я позивачки, й зареєстрованої 23.11.2019 року на ім`я ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_2 ,суд не може визнати такими, що відповідають матеріалам та встановленим обставинам справи, а відтак прийняти їх до уваги та покласти в основу рішення про задоволення позовних вимог.
Також первинних документів щодо оспорюваної позивачем зареєстрованої державним реєстратором ОСОБА_7 реєстраційної дії по здійсненню державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 , оцінку яким суд мав би надати у межах предмету спору, матеріали справи не містять, позиваем не забезпечені, а тому суд також позбавлений можливості надати їм правову оцінку в межах вимоги про визнання правочину недійсним, що вцілому вказує не необгрунтованість та недоведеність позовних вимог.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).
Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд вважає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст. 12 ЦПК України), учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
У відповідності до ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки ; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Ч.ч. 1 - 3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Також суд зауважує, що позивач не надав суду доказів й посилання на них про те, що державна реєстрація на квариру АДРЕСА_1 , та квартиру АДРЕСА_2 , вплинуло на її право володіння належної їй квартири АДРЕСА_1 . При цьому, доводи позивача є суперечливими, адже вказує, що позивачка зареєструвала право власності на належну їй квартиру АДРЕСА_1 , 09.03.2021 року, а потім дізналась, що відносно її квартири було здійснено державну реєстрацію повторно на ОСОБА_3 , тобто оскаржувана нею державна реєстрація та правочин - 23.11.2019 року, вчинені задовго до державної реєстрації про право власності на належну їй квартиру - 09.03.2021 року, що вказує на те, що наявність зареєстрованої на ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , не вплинуло на здійснення позивачкою державної реєстрації належної їй квартири, й не стало перешкодою, що може свідчити про те, що державним реєстратором оцінено й встановлено фактор відсутності тотожності вказаних квартир, й свідчить про необгрунтованість такої позовної вимоги, адже вказаний фактор наявної (здійсненої) державної реєстрації на належну позивачці квартиру, був би підставою згідно 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у відмові позивачці у державній реєстрації майна, проте такої відмови не мало місця.
При цьому суд, надаючи правової оцінки такій вимозі, критично оцінює її, адже за змістом позовних вимог, такий позивач вважає, що квартира АДРЕСА_2 , є тотожною належній їй квартирі, а тому вимога про витребування такої квартири з чужого незаконного володіння, яку вона не визнає, як незаконно зареєстроване майно, є вцілому необґрунтованою й суперечнивою змісту позовних вимок.
Так, відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого у статтях 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором купівлі-продажу, відповідно до ст. 655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Зважаючи на вказані норми, що регулюють спірні правовідносини, встановлені правовідносини, яким суд надав оцінку й висновки у цьому рішенні, за наданих позивчем доказів, суд встановив, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 23.11.2019 року, прийняття відповідачем майна, реєстрації права власності на нерухоме майно за покупцем, здійснена у відповідності до закону.
Інші усні доводи представника позивача в судовому засіданні цих висновків не спростовують, тому судом відхилені.
Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).
Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.
Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі вищевикладеного, ст.ст.15, 16, 202, 203, 215 ЦК Укараїни, ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , з урахуванням пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович, про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, - відмовити.
Понесені позивачем судові витрати покласти на такого позивача.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

СУДДЯ: