КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 369/3253/22 Головуючий у суді першої інстанції - Пінкевич Н.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_3 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на дитину,-

ВСТАНОВИВ:

26 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини.

На обґрунтування заяви зазначала, що з жовтня 2016 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . На час подання заяви про видачу судового наказу в провадженні Києво-Святошинського районного суду знаходиться цивільна справа про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3 , однак дана справа ще не розглянута судом. Вказувала, що дитина проживає з матір`ю у місті Оломоуц (Чеська Республіка) та знаходиться на повному її утриманні. ОСОБА_3 жодної допомоги на утримання дитини не надає.

З огляду на зазначені обставини, просила суд видати судовий наказ, за яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу і до 20 жовтня 2035 року.

17 травня 2022 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було видано судовий наказ, за яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, починаючи з 26 квітня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 248,10 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн.

23 серпня 2022 року ОСОБА_3 подав до суду першої інстанції заяву про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу від 17 травня 2022 року про стягнення аліментів.

На обґрунтування заяви зазначив, що він проживає в Чеській Республіці. Там же проживає його син ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Вказував, що він звернувся до компетентного судового органу Чеської Республіки з питанням встановлення опіки над дитиною, фінансових та аліментних зобов`язань обох батьків у вихованні їх спільної дитини. В рамках цієї справи прийнято запобіжне рішення про паритетну опіку (проживання та перебування дитини) у обох батьків почергово.

Так, згідно рішення Крайського суду в м. Брно Чеської Республіки в справі № 18 Со 15/2022 від 22 січня 2022 року, яке набрала законної сили 07 березня 2022 року встановлено паритетне (тиждень через тиждень) проживання, перебування та виховання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 (місце проживання батька).

Разом із тим, ОСОБА_1 про наявність цього рішення не повідомила суд першої інстанції, зазначивши, що дитина проживає з нею і вона несе витрати на її утримання.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 вважає, що у заявниці були відсутні правові підстави для звернення до суду за видачею наказу про стягнення аліментів на дитину з батька ОСОБА_3 , адже дитина проживає однаково у обох батьків, і кожен з батьків порівну приймає психологічну, виховну і фінансово-забезпечувальну участь у її вихованні, що унеможливлює питання виникнення права на аліменти на дитину.

Наявність рішення Крайського суду в м. Брно Чеської Республіки в справі № 18 Со 15/2022 від 22 січня 2022 року є нововиявленою обставиною, оскільки про цю обставину Києво-Святошинський суд Київської області не знав, а ОСОБА_3 не міг повідомити про цю обставину суд, оскільки розгляд заяви про видачу судового наказу проводиться без повідомлення сторін.

На підставі вище наведеного, боржник просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ в справі № 369/3253/22 від 17 травня 2022 року про стягнення аліментів та витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу від 17 травня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 про стягнення аліментів з ОСОБА_3 .

Постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року вищевказану ухвалу скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2023 року заяву ОСОБА_3 задоволено частково. Судовий наказ, виданий Києво-Святошинським районним судом Київської області 17 травня 2022 року, скасовано. Провадження за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на дитину закрито.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення Крайського суду в м. Брно Чеської Республіки в справі № 18 Со 15/2022 від 22 січня 2022 року має тимчасовий характер, що зазначено в його тексті, а відтак не мало впливати на вирішення спору в даній справі.

Апелянт вказує, що питання опіки по суті вирішено лише 15 листопада 2022 року рішенням Районного суду у Зноймо у справі №208/2021-418. Та навіть таке рішення не могло бути нововиявленою обставиною, адже було винесене після видачі судового наказу, не набрало законної сили та оскаржено заявницею.

Крім того, чеський суд зазначав, що в першу чергу мають бути враховані права дитини за національним законодавством, адже як батьки, так і дитина є громадянами України.

Апелянт вважає висновок суду щодо непідсудності справи національним судам через проживання всіх сторін за її межами передчасним та помилковим, оскільки її проживання за межами України є тимчасовим та пов`язано насамперед із введенням на території України воєнного стану, ракетними обстрілами.

Наголошує, що сторони є громадянами України, мають в ній зареєстроване місце проживання, а апелянт має на території України нерухоме майно, де може проживати.

Враховуючи наведене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувану ухвалу та винести нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні заяви про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами, залишивши судовий наказ в силі.

12 липня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - адвоката Янковенка С.М., у якому останній заперечує проти вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга не містить доводів та фактів неповного дослідження матеріалів справи, фактів порушення норм матеріального чи невірного застосування процесуального права, доказів невідповідності висновків суду обставинам справи, а є лише суб`єктивними оцінками викладених мотивів.

Так, у відзиві ОСОБА_3 вказує, що не відповідає обставинам твердження апелянта про тимчасовість її проживання за межами України через війну, оскільки сторони та дитина щонайменше з грудня 2019 року офіційно перебувають на території Чеської Республіки, мають там зареєстроване місце проживання, офіційно працевлаштовані, а дитина відвідує дитячий садочок.

Тож, на його думку, висновок суду щодо застосування до спірних правовідносин ст. 5 та 7 Гаазької конвенції 1996 року, якими встановлено, що в разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу договірну країну юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

Наголошує й на тому, що як на нововиявлену обставину він посилався саме на рішення чеського суду від 22 січня 2022 року, що не було оскарженим чи скасованим, більш того таке рішення й досі виконується, а дитина проживає з кожним із батьків однакову кількість часу.

У відзиві ОСОБА_3 вказує також на те, що судовий наказ від 17 травня 2022 року був відхилений до прийняття і виконання на території Чеської Республіки рішенням від 08 листопада 22 року у справі №ЕХЕ 12001/2022-13 через проживання батьків та дитини на території Чехії, й саме ця країна є компетентною країною для вирішення спірних правовідносин.

На підставі вказаного у відзиві, боржник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

При апеляційному розгляді справи апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та залишити в силі судовий наказ про стягнення аліментів та судових витрат.

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Янковенко С.М. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених в ухвалі суду. Вважає, що судове рішення ухвалено судом з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, апелянта, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції встановив, що батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

17 травня 2022 року за заявою ОСОБА_1 . Києво-Святошинським районним судом Київської області в даній справі було видано судовий наказ про стягнення аліментів.

Також суд першої інстанції при розгляді даної справи встановив, що рішенням Крайського суду в м. Брно Чеської Республіки у справі № 18 Со 15/2022 від 22 січня 2022 року, яке набрало законної сили 07 березня 2022 року, встановлене паритетне (тиждень через тиждень) проживання, перебування та виховання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого по адресі: АДРЕСА_1 (місце проживання батька). Тобто дитина проживає однаково у обох батьків і кожен із батьків порівну бере рівну психологічну, виховну і фінансово-забезпечувальну участь у вихованні сина, що унеможливлювало виникнення питання про право на аліменти на дитину у одного із батьків.

Розглядаючи подану ОСОБА_3 заяву щодо наявності нововиявлених обставин, які існували на час звернення ОСОБА_1 до суду та ухвалення судового наказу, суд першої інстанції погодився із обставинами та доводами відповідача у справі та виснував, що обставини, на які посилається відповідач ОСОБА_3 у своїй заяві, мають істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення в даній справі, але не були відомі суду, оскільки стягувач не зазначила про них в заяві про видачу судового наказу та не додала копії відповідних судових рішень.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності нововиявлених обставин, що мають суттєве значення для вирішення вказаного спору та про наявність яких заявник ОСОБА_1 суду не повідомила при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, а відповідач в силу вимог цивільного процесуального закону був позбавлений можливості про це повідомити

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч. 8 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

У заяві про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами заявник вказав на наявність підстав для такого перегляду, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України.

Відповідно до ч.1, п. 1 ч. 2 ст.423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Так, із матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що і заявник у справі ОСОБА_1 , і боржник у справі ОСОБА_3 і їх неповнолітній син ОСОБА_4 з 2019 року фактично проживають на території Чеської Республіки. Зокрема, ОСОБА_1 проживає АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 , проживає: АДРЕСА_3 .

Вказані адреси сторони зазначали при зверненні до судів Чеської Республіки.

Із копії постанови Крайського суду в м. Брно у справі №18Со15/2022 (№ О Р 208/2021) ухваленого 28 січня 2022 року в порядку апеляційного перегляду рішення районого суду у м.Зноймо від 13 грудня 2021 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3 вбачається, що вказаним судом було вжито заходи забезпечення поданого ОСОБА_1 позову шляхом зміни рішення Районного суду у м. Зноймо та визначено участь батьків у виховання та спілкування із дитиною «неповнолітній передається під тимчасову поперемінну опіку батьків, тобто з інтервалом завжди на тиждень таким чином, що під опікою батька буде завжди від неділі парного календарного тижня в році з неділі 11:00 до неділі в непарний календарний тиждень року з неділі з 11:00 до неділі парного календарного тижня в році до 11 години 00 хвилин при тому, що той із батьків, у кого починається опіка за неповнолітнім , зобов`язаний забрати сина за місцем проживання того з батьків, у кого припиняється опіка за неповнолітнім». (а.с. 65-67 т.1).

Із копії рішення районного суду у Зноймо Чеської Республіки від 15 листопада 2022 року у справі № Р 208/2021-418 вбачається, ОСОБА_1 звернулася 11 серпня 2021 року до вказаного суду із позовом до ОСОБА_3 про налагодження опіки та утримання до та після розлучення батьків про налагодження контактів.

Зазначеним рішенням суду вказаний спір був вирішений в тому числі згідно до п.І резолютивної частини рішення « ОСОБА_4 , неповнолітній , ІНФОРМАЦІЯ_3 передається під опіку батьків по черзі з інтервалом один тиждень, щоб завжди перебував піж опікою свого батька протягом парного календарного тижня в році з неділі 11:00 до неділі в непарний календарний тиждень року з неділі з 11:00 до неділі парного календарного тижня в році до 11 години 00 хвилин при тому, що той із батьків, у кого починається опіка за неповнолітнім , зобов`язаний забрати сина за місцем проживання того з батьків, у кого припиняється опіка за неповнолітнім»

п.ІІ резолютивної частини рішення «починаючи з 01 грудня 2022 року, батько зобов`язаний щомісячно сплачувати 3300 чеських крон на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , які повинні бути сплачені матері до 20 числа кожного місяця».

п.ІІІ резолютивної частини рішення «починаючи з 01 грудня 2022 року, мати зобов`язана щомісячно сплачувати внески на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , які сплачують батькові до 20 числа кожного місяця». (а.с. 193 -200 т.1)

Із доданого ОСОБА_1 копії рішення регіонального суду у м. Брно у справі № 18Со 14/2023-434 ухваленого 31 березня 2023 року за наслідками апеляційного розгляду апеляційних скарг матері та батька на рішення Окружного суду в м. Зноймо від 15 листопада 2022 року справи № Р 208/2021-418 вбачається що ухвалене районним (окружним) судом у Зноймо від 15 листопада 2022 року у справі № Р 208/2021-418, скасовано в порядку апеляційного перегляду та направлено на новий розгляд.

Вище вказані обставини свідчать про те, що між сторонами у вказаній справі розглядається спір судами Чеської Республіки за місцем проживання сторін, починаючи із 11 серпня 2021 року.

Разом із тим, ОСОБА_1 , будучи заявником у вище вказаних справах та будучи обізнаною про наявністю вказаних спорів, що розглядаються судом м.Зноймо та апеляційним (крайським /регіональним) судом м. Брно Чеської Республіки не зазначила про вказані обставини (щодо наявності судового спору) у поданій заяві від 26 квітня 2022 року про видачу судового наказу.

Згідно з ч. 2 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 497 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, визначає Закон України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі України поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна.

Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. У статті 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 9 Конституції України).

Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (частина перша статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору (частина друга статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).

При цьому суди повинні враховувати, що суд не може застосовувати закон, який регулює правовідносини, що розглядаються, інакше як міжнародний договір. У той же час міжнародні договори застосовуються, якщо вони не суперечать Конституції України (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»).

Розглядаючи справи судам слід з`ясовувати наявність чинного між державами договору та за його наявності - порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли.

Згідно зі ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Правилами щодо юрисдикції, закріплені у Гаазькій конвенції 1996 року, запроваджено загальний підхід до визначення юрисдикції, який забезпечує визначеність для сторін, і може, таким чином, сприяти недопущенню спроб пошуку «зручного суду» через міжнародне викрадення дітей. Правило статті 5 Гаазької конвенції 1996 року визначає місце постійного проживання дитини як первинну підставу для визначення юрисдикції, сприяє зверненню батьків до влади з питань опіки, доступу/контактів і переміщення в тих Договірних Державах, де їх дитина живе, замість її вивезення до інших юрисдикцій для вирішення таких питань.

Натомість статтею 7 Гаазької конвенції 1996 року передбачено спеціальне правило стосовно юрисдикції у випадках міжнародного викрадення дітей. Органи влади Договірних Держав постійного проживання дитини безпосередньо до незаконного переміщення чи утримання зберігають юрисдикцію щодо вжиття заходів, направлених на захист особистості чи майна дитини, поки не будуть виконані певні умови. Це правило направлено на дотримання балансу між двома ідеями. По-перше, що особа, яка незаконно переміщує чи утримує дитину, не повинна користуватися перевагами зміни влади, яка має юрисдикцію з питань опіки чи доступу/контактів. По-друге, що зміна місця проживання дитини, якщо нове місце проживання збережеться, є фактором, який не може ігноруватися до такої міри, щоб позбавляти юрисдикції влади нової держави проживання на невизначений період.

Статтею 17 Гаазької Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, до якої Україна приєдналась на підставі Закону від 16.09.2006 № 136-V, установлено, що здійснення батьківської відповідальності визначається правом держави звичайного місця проживання дитини. Якщо звичайне місце проживання дитини змінюється, то воно визначається правом держави нового звичайного місця проживання.

Пунктом 2 частини першої ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено виключну підсудність судам України у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні.

Крім того, ст. 34 Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах встановлено, що обов`язок утримання між батьками та дітьми регулюється законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої проживає особа, яка має право на утримання. Компетенцію приймати рішення у правовідносинах, про які йдеться у пункті 1 цієї статті, має суд тієї Договірної Сторони, на території якої проживає особа, що має право на утримання.

Розгляд справи неповноважним судом призведе до порушення принципу рівності у реалізації наданих процесуальних прав, у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом учасникам процесу, порушення правила про розгляд судом справи за місцем проживання або перебування особи.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (частина перша ст. 497 ЦПК України).

Отже норми міжнародного права мають пріоритет над нормами внутрішнього права.

Судом встановлено і підтверджується належними доказами, що стягувач, боржник та їх дитина проживають на території Республіки Чехія. Саме на території вказаної держави ОСОБА_1 11 серпня 2021 року розпочато судовий спір, що стосується права на отримання аліментів від відповідача у вказаній справі ОСОБА_3 на утримання спільної дитини ОСОБА_4 .

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що спір у справі стосується правовідносин між дітьми та батьками, при цьому, сторони проживають разом із дитиною на території іноземної держави, в іноземному суді існує спір щодо опіки над дитиною, відтак правовідносини батьків і дітей мають визначатися за законодавством Договірної сторони, на території якої вони постійно проживають, у зв`язку з чим дана справа не підлягає розгляду в судах України.

Разом із тим, закриваючи провадження у справі суд першої інстанції не врахував положення ч.2 ст. 21 Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах, де зазначено, що « Якщо одну і ту ж справу (між тими самими учасниками, з одного і того ж предмету, з тих самих підстав) було порушено в органах юстиції обох Договірних Сторін, компетенцію котрих встановлює цей Договір, орган юстиції, який порушив справу пізніше, залишає її без розгляду» та положення ч.3 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», в якій зазначено, що «Суд залишає позов без розгляду, якщо після відкриття провадження у справі буде з`ясовано, що у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав».

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції доходить висновку про скасування ухвали суду першої інстанції в частині закриття провадження у даній справі та вважає за доцільне залишити без розгляду заяву, подану ОСОБА_1 про видачу судового наказу.

Керуючись ст. 259, 268, 383-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2023 року в частині закриття провадження у вказаній справі скасувати та ухвалити в частині нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на дитину залишити без розгляду.

В іншій частині ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 07 вересня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв