Провадження № 2/752/211/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20.07.2023 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря Ящука Д.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Тарасенка І.В.,

представників відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Судакова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Друга київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Наталія Ігорівна про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

в серпні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання (догляду) від 09.10.2010 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що посвідчений Другою київською державною нотаріальною конторою та визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.09.2015 р. ОСОБА_4 уповноважила її бути представником в усіх органах влади, та вести справи у судах з приводу розірвання договору довічного утримання, укладеного між нею та ОСОБА_3 , 09.10.2010 р., що був посвідчений Другою київською нотаріальною конторою. В травні 2015 р. ОСОБА_4 звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом про розірвання договору довічного утримання, однак не змогла реалізувати своє право в зв`язку зі смертю, що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач посилається на те, що відповідно до положень договору довічного утримання ОСОБА_3 зобов`язувався довічно утримувати ОСОБА_4 , надаючи їй комплексні послуги та, зберігаючи її право проживати безкоштовно у вказаній квартирі, своєчасно вносити квартирну плату, згідно розрахунків книжки ЖЕКу, проводити по мірі необхідності поточний ремонт житла, в разі захворювання госпіталізувати, відвідувати її в лікарні, а після одужання доставити її додому з лікарні, при захворюванні не потребуючому госпіталізації надати їй допомогу в домашніх умовах, забезпечити її харчуванням, одягом, ліками, грошовою допомогою у розмірі 300 гривень щомісячно, в разі смерті поховати її.

Починаючи з 09.10.2010 р. ОСОБА_3 не виконував умови договору довічного утримання, не надавав будь-яку допомогу, не здійснював належний догляд за ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що вона, проживаючи з ОСОБА_4 однією сім`єю особисто сплачувала за комунальні послуги, доглядала за нею, купувала ліки.

Після смерті ОСОБА_4 вона звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Азарової Н.І. з заявою про прийняття спадщини, однак не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину на квартиру в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують факт родинних відносин та оригіналу документів, що посвідчували право власності ОСОБА_4 на зазначене майно.

З огляду на викладені обставини, позивач просить розірвати договір довічного утримання, укладений з відповідачем, та визнати за нею в судовому порядку право власності на кв. АДРЕСА_1 .

22.08.2018 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву, а третім особам для подання письмових пояснень.

03.12.2018 р. представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не має будь-яких правових підстав для звернення до суду з даним позовом. Представник відповідача зазначає, що ОСОБА_5 вже зверталась 10.07.2017 р. з аналогічним позовом до суду від імені ОСОБА_4 , однак після її смерті, в зв`язку з чим провадження було закрито апеляційною інстанцією. ОСОБА_4 за життя не зверталась до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, і в зв`язку з її смертю будь-які зобов`язання відповідача за цим договором припинились.

22.11.2019 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження.

В ході судового розгляду позивач та її представник підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просили суд позов задовольнити, посилаючись на те, що позивач з 2010 року постійно проживала з ОСОБА_4 , доглядала за нею, сплачувала за комунальні послуги, купувала медичні препарати, ховала її, хоча ОСОБА_3 , з яким був укладений 09.10.2010 р. договір довічного утримання свої зобов`язання не виконував, що є підставою для розірвання договору довічного утримання та визнання за позивачем права власності на спірну квартиру.

Представники відповідача заперечували проти задоволення позову, зазначаючи на відсутність у позивача права на звернення до суду з даними вимогами.

Представник Другої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, подавши клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Н.І. в судове засідання не з`явилась, про місце і час розгляду справи була повідомлена судом належним чином, з заявами про відкладення судового розгляду не зверталась, в зв`язку з чим суд вважає за можливе провести розгляд справи у її відсутність.

Вислухавши позивача та її представника, представників відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 09.10.2010 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали Договір довічного утримання (догляду).

Відповідно до п.1 Договору ОСОБА_4 , як відчужував, передала у власність ОСОБА_3 , як набувачу, належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

В свою чергу ОСОБА_3 зобов`язався довічно утримувати ОСОБА_4 , надаючи їй комплекс послуг та зберігаючи її право пожиттєвого безкоштовного проживання у вказаній вище квартирі, своєчасно вносити квартирну плату, згідно розрахункової книжки ЖЕКу. Проводити по мірі необхідності поточний ремонт житла, в разі захворювання, госпіталізувати, відвідувати її в лікарні, а після одужання доставити її додому з лікарні, при захворювання, не потребуючому госпіталізації, надавати їй допомогу в домашніх умовах, забезпечувати її харчуванням, одягом, ліками, грошовою допомогою в розмірі 300 гривень щомісячно (у випадку інфляції ця сума збільшується згідно встановленого державного коефіцієнту індексації доходів населення), в разі смерті ОСОБА_4 , поховати її (п.6 Договору).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві, серії НОМЕР_1 .

24.07.2017 р. ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріусу київського міського нотаріального округу Азарової Н.І. з заявою про прийняття спадщини, оскільки, як зазначено в заяві, останні п`ять років проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю.

Крім того, як встановлено судом, ОСОБА_1 зверталась з позовом до Голосіївського районного суду м.Києва про встановлення факту проживання її однією сім`єю зі спадкодавцем, який відповідно до рішення від 15.09.2021 р. залишено без задоволення.

Зазначене рішення залишено без змін відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 27.01.2022 р.

Згідно статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту порушеного права визначені ст.16 ЦК України.

Після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, про розірвання договору довічного утримання, укладеного з ОСОБА_3 , та визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідач не виконував свої зобов`язання за договором довічного утримання, а вона з 2010 року проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю, доглядала за нею та несла витрати на її утримання, утримання житла, лікування та поховання.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України)

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі № 759/501/17 (провадження № 61-14554св18) зроблено висновок, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача (ч.2 ст.757 ЦК України).

Аналізуючи зазначені вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку, що в зв`язку зі смертю ОСОБА_4 договір довічного утримання від 09.10.2010 р., укладений з ОСОБА_3 , припинив свою дію, а отже ОСОБА_1 не набула будь-яких прав на звернення до суду з позовом про його розірвання, оскільки такий позов був поданий після смерті відчужувача.

Вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на кв. АДРЕСА_1 на підставі положень ст. 392 ЦК України не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки на момент смерті така квартира не належала ОСОБА_4 , а отже в силу положень ст.1218 ЦК України не входила до складу спадщини.

Крім того, в ході розгляду Голосіївським районним судом м.Києва справи за позовм ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем (справа 3 752/13394/20) суд прийшов до висновку про недоведеність ОСОБА_1 обставин, на які вона посилалась, а саме факту спільного проживання з ОСОБА_4 останніх п`ять років до її смерті однією сім`єю.

Стаття 392 Цивільного кодексу України забезпечує здійснення захисту існуючого права власності, однак вона не є способом його набуття.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене порушення (невизнання або оспорювання) цього права.

Однак, ОСОБА_1 не набувала права власності на спірну квартиру, а отже у неї і відсутнє право на його визнання в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки на момент звернення до суду договір довічного утримання припинив свою дію, ОСОБА_1 не набула прав на розірвання такого договору, оскільки звернулась після смерті відчужувача, не довела своїх прав спадкоємця, а також не підтвердила будь-якими доказами порушення свого права власності на квартиру, в зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволені позову з відповідача не підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.

Питання щодо відшкодування понесених відповідачем витрат на правничу допомогу буде вирішено судом шляхом ухвалення додаткового рішення у разі надання відповідних доказів таких витрат після ухвалення судового рішення у строки, встановлені законом.

Керуючись положеннями ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Друга київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Наталія Ігорівна про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя