Дата документу 26.09.2023 Справа № 336/1142/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1142/22
Провадження №22-ц/807/1688/23
Головуючий в 1-й інстанції Дмитрюк О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарСмокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кравченко Ольги Василівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст складено 19 червня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району про визначення місця проживання дітей,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулась 16.02.2022 р. до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що сторони перебували у шлюбі, є батьками двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 01.11.2018 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний. Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій проживає та зареєстрована разом з дітьми. Відповідач бере участь у вихованні дітей, добровільно сплачує аліменти на їх утримання, спілкується з дітьми. Попри наведені обставини, домовленості про визначення місця проживання дітей сторони досягнути не можуть. Крім того, у позивача виникають значні труднощі в отриманні дозволу батька для вивезення дітей для оздоровлення і відпочинку за кордоном. В позові представник позивача, посилаючись на ст.ст. 29, 31, 161, 141 СК України, просив суд визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 разом з матір`ю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2023 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) (третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району) про визначення місця проживання дітей відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кравченко Ольги Василівни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем заявлено вимоги щодо визначення місця проживання малолітніх дітей з нею, при цьому відповідач у справі заперечував проти таких вимог, оскільки вважав за необхідне визначити місце проживання дітей з ним протягом двох днів на тиждень. Вказані обставини вказують на наявність спору між сторонами.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач уклали шлюб 22.09.2007 р., який розірвано за рішення суду 01.11.2018 р. (а.с.9-10).

Сторони є матір`ю та батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7), та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).

Сторони визнають, що за їх згодою діти після розірвання шлюбу залишились проживати разом з позивачем.

ОСОБА_1 в позовній заяві, з якою звернулась до суду зазначає, що між нею та відповідачем існує спір щодо місця проживання дітей.

Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що в лютому 2022 р. ОСОБА_1 разом з дітьми виїхала за межі України і, на час розгляду справи, перебуває за кордоном.

Відповідач підтвердив, що діти проживають разом з матір`ю, яка наразі не створює йому перешкод у спілкуванні.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній будь-який спір щодо місця проживання їх дітей. Тобто сторони, як це і передбачено ч.1 ст.160 СК України, визначили місце проживання дітей з матір`ю за взаємною згодою, що визнає відповідач і що свідчить про відсутність спору між матір`ю та батьком та є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Право дитини на виїзд за кордон, у разі встановлення його порушення з боку відповідача, може бути захищено у інший спосіб.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується , виходячи із наступного.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно частини першої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Вирішуючи справи даної категорії суд повинен враховувати вимоги статті 51 Конституції України, згідно якої кожному із подружжя гарантуються рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частину шосту статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі "Зоммерфельд проти Німеччини" ("Sommerfeld v. Germany") від 08 липня 2003 року, "Цаунеггер проти Німеччини" ("Zaunegger v. Germany") від 03 грудня 2009 року).

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Позивачем ОСОБА_1 подано позов про визначення місця проживання дітей, відповідно до якого вона просила визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із собою.

В ході судового розгляду ОСОБА_2 25.04.2022 року надані заперечення на позовну заяву, в яких він зокрема зазначає, що не заперечує проти проживання малолітніх дітей з матір`ю п`ять днів на тиждень, а два дні на тиждень вважає за необхідне, щоб діти проживали з ним до досягнення ними десяти років (а.с.41-42).

Крім того, на невизнання позову відповідачем, вказує заява від 02.06.2022 року (а.с.63) подана особисто ОСОБА_2 , відомості внесені до протоколу судового засідання від 07.06.2023 року (а.с.108-109) та особисті пояснення відповідача.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов хибних висновків, щодо відсутності спору між сторонами, і відповідно без належного дослідження доказів у справі безпідставно відмовив у задоволені позову, тим самим самоусунувшись від вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, визнати рішення суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України не можна, виходячи з того, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення у справі, що є підставою для скасування рішення.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, відповідно до Висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей, наданого Районною адміністрацією ЗМР по Шевченкіському району за №22.03/01-34-502 від 06.06.2023 року, орган опіки та піклування вважає недоцільним визначати місце проживання малолітніх дітей з матір`ю.

При цьому при ухваленні такого рішення досліджені наступні обставини.

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання за №113-20341878 та №113-20346167 малолітні діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 .

Вказана квартира належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 15.12.2010 року (а.с.14, 15).

Відповідно до листа ЗОШ І-ІІ ступенів №101, малолітній ОСОБА_4 навчається в школі з першого класу. Батьки приділяють належну увагу вихованню сина, забезпечують учня залежно від вікових потреб, відвідують батьківські збори, цікавляться успішністю сина, його відносинами з однокласниками.

Згідно листа дошкільного навчального закладу (ясла-садочок) комбінованого типу №244 «Біла лілея» від 30.12.2021 року за № 189 упродовж навчального року (період 2020-2021р.) малолітню ОСОБА_6 , приводили та забирали з дитячого садочка, батько, мати і бабуся.

Згідно листа КНП «Центру первинної медико-санітарної допомоги №2» від 06.01.2021 року, декларацію про вибір лікаря малолітніх дітей укладала мати ОСОБА_1 . З приводу захворювань та профілактичних оглядів дітей до амбулаторії супроводжує переважно бабуся ОСОБА_7 , мати ОСОБА_1 .

За місцем проживання позивача та відповідача було проведено вихід із складанням актів про обстеження умов проживання, які констатують наявність у сторін у справі за їх місцем проживання ізольованих кімнат для проживання дітей з наявністю спальних місць, місць для навчання, іграшок, одягу за сезоном.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , разом із дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з початку введення воєнного стану на території України проживають у Федеративній Республіці Німеччині.

Дозвіл на виїзд малолітніх дітей за кордон надано ОСОБА_2 19.01.2022 року, про що складено заяву, посвідчену нотаріально (а.с.102).

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з висновками органу опіки та піклування, наданими у даній справі, оскільки вони не мають мотивування та є необґрунтованими. Так, за текстом висновку приводиться лише констатація відповідних обставин, зафіксованих у відповідях на запити та листи, без їх аналізу та викладення мотивів прийнятого рішення.

З наданих суду доказів, встановлено, що сторони у справі мають двох малолітніх дітей, які зареєстровані в квартирі, яка належить позивачці у справі. Відповідач бере участь у вихованні дітей, добровільно сплачує аліменти на їх утримання, спілкується з дітьми. Сторонами у справі забезпечено належні умови проживання для дітей, як за місцем проживання матері, так і батька. Попри наведені обставини, домовленості про визначення місця проживання дітей сторони досягнути не можуть, про що свідчать матеріали даної справи і позиція висловлена відповідачем. Разом з тим, на даний час позивачка разом із дітьми перебуває у Федеративній Республіці Німеччина, відповідач проти цього не заперечує і не має на меті визначення місця проживання дітей на постійній основі разом із ним.

Враховуючи викладене, зважаючи на надані докази, а також на конкретні обставини у справі, а саме перебування позивачки на даний час разом із дітьми за кордоном з дозволу відповідача у справі, тобто фактичне визначення місця проживання дітей, колегія судді доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

При цьому слід зауважити, що у разі зміни обставин, питання щодо місця проживання дітей може бути переглянуте, як за згодою батьків та і у інший спосіб визначений сімейним та цивільним законодавством. Вирішення питання щодо визначення місця проживання дітей не пов`язано із автоматичним наданням дозволу на їх вивіз за кордон без згоди одного з батьків, і як вірно вказав суд першої інстанції право дитини на виїзд за кордон, у разі встановлення його порушення з боку відповідача, може бути захищено у інший спосіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Враховуючи введення на території України воєнного стану строк дії якого наразі продовжено і пов`язане з цим спільне рішення сторін у справі щодо безпечного перебування малолітніх дітей разом із матір`ю за кордоном, визначення місця проживання дітей з матір`ю на даний час відповідає інтересам дітей та є виправданим.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суд першої інстанції скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кравченко Ольги Василівни задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2023 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району про визначення місця проживання дітей задовольнити.

Визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю -ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 992,40 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн., а всього 2481,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 29 вересня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков