Номер провадження: 22-ц/813/1067/23
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

До Київського районного суду м. Одеси 27 листопада 2020 року звернулось КП «ЖКС «Вузівський» із позовом про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з ОСОБА_1 у загальному розмірі 16269,10 грн, та судових витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2102,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, яка є власницею квартири, у багатоквартирному будинку, що знаходиться на балансі позивача, та є споживачем житлово-комунальних послуг з вересня 2013 року по жовтень 2020 року не виконувала свої зобов`язання по оплаті наданих житлово-комунальних послуг у повному обсязі, у зв`язку із чим виникла заборгованість з оплати вивозу сміття та утримання будинку та прибудинкової території. Крім того представником позивача зазначено, що факт звернення позивача до суду у 2018 - 2019 роках із заявами про видачу судового наказу по стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, згідно правового висновку Верховного Суду зробленому 21 січня 2015 року, свідчить про переривання строку позовної давності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року задоволено частково позов КП «ЖКС «Вузівський» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Стягнено з ОСОБА_1 на користь КП «ЖКС «Вузівський» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з листопаду 2017 року по жовтень 2020 року у розмірі 9631,33 грн. В частині позовних вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01 вересня 2013 року по жовтень 2017 року відмовлено у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Стягнено з ОСОБА_1 на користь КП «ЖКС «Вузівський» судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 1155,76 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення з неї на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з листопада 2017 року по жовтень 2020 року і розмірі 9631,33 грн та судового збору у розмірі 1155,76 грн та постановити нове, яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції помилково прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Також скаржник зазначає, що до позовної заяви, в якості доказів долучені акти виконаних робіт, засвідчені підписами мешканців квартир, які в цих квартирах не проживають. Крім того, скаржник вважає, що наявність договірних відносин між позивачем та відповідачем документально не підтверджено, оскільки договір №70 від 26 лютого 2019 року укладений позивачем та співвласниками про надання послуг з управління багатоквартирними будинками АДРЕСА_1 немає ознак юридичної легітимності, оскільки був підписаний особою неуповноваженою на такі дії. Відповідач вважає, що позивач немає підстав вимагати у відповідача оплати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, оскільки через встановлення системи «Домофон» відповідач не може вільно користуватись власною квартирою, що свідчить про не належне виконання відповідачем обов`язків покладених законодавством.

Короткий зміст та доводи відзиву КП «ЖКС «Вузівський» на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу вказано на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у вказаній цивільній справі становить менш ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а таким чином, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

З врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року до серпня 2022 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 01 вересня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 , зареєстрована за даною адресою як мешканець квартири, та має особистий рахунок для сплати житлово-комунальних послуг №.

Позивачу у відповідності до розпорядження міського голови №97-01 від 28 січня 2003 року «Про передачу майна в повне господарське відання комунальним підприємствам «Дирекція єдиного замовника» КП «ЖКС «Вузівський», передано у повне господарське відання багатоквартирний будинок, в якому розташована квартира відповідачки.

24 листопада 2016 року виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення №385 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету ОМР від 30 липня 2015 року, яким скасовані тарифні відносини у м. Одесі з 01 липня 2015 року.

07 квітня 2017 року у м. Одесі оголошено конкурс з призначення управителів в багатоквартирних будинках, в яких не створені об`єднання співвласників та 23 травня 2017 року з переможцем конкурсу КП «ЖКС «Вузівський» укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 на умовах визначених конкурсною комісією , який у подальшому було припинено за взаємною згодою сторін та укладено договір №70.

По обслуговуванню житлового будинку, в якому розташована квартира відповідачки, позивачем визначено ціну на послугу з управління згідно переліку, затвердженому Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 13 червня 2016 року №150 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку».

Перелік складових послуги з управління багатоквартирним будинком , затверджений Наказом №150, крім окремої статті «Винагорода управителю» співпадає з переліком послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території відповідно до порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків та споруд та прибудинкової територій, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року №869.

Наказом №150 для управителів багатоквартирних будинків, які визначені переможцями на відповідних конкурсах не передбачено встановлення тарифів на послугу з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради.

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.ч. 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України).

Відповідно до п. 4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (ч. 2 ст. 19 Закону). Власником Закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абз. 7 ч. 1 ст. 1 Закону). А споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абз. 14 ч. 1 ст. 1 Закону).

Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (ч. 1 ст. 19 Закону).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (ч. 1 ст. 29 Закону).

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі №642/2858/16).

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Таким чином судом встановлено, що між ОСОБА_1 як споживачем, враховуючи наявність у її власності квартири у багатоквартирному будинку, в якій вона проживає, та КП «ЖКС «Вузівський» як замовником житлово-комунальних послуг по збиранню та вивезенню побутових відходів (сміття) мешканців будинку та виконавцем/замовником робіт з утримання будинку, в якому розташована квартира відповідачки, виникли правовідносини по наданню та оплаті житлово-комунальних послуг.

Надані відповідачкою листи її письмових звернень до відповідача з підстав порушення її прав фактом встановлення домофону на вхідних дверях будинку свідчить про усвідомлення відповідачки хто саме є виконавцем/замовником послуг по утриманню будинку в кому розташована її квартира.

Відповідно до п. 2 ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі ненадання, надання неналежної якості послуг з управління багатоквартирним будинком споживач має право викликати управителя для перевірки якості наданих послуг, за результатами якої складається акт-претензія.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано доказів складення відповідних актів-претензій або доказів відмови управителя з`являтись для перевірки якості наданих послуг або відсутності їх надання. Листи, повідомлення будь-яка інша переписка між відповідачкою та управителем не є допустимим доказом для встановлення судом факту відсутності надання послуг або їх надання у незадовільної якості.

Також судом першої інстанції не розглядалося питання про встановлення домофону на вхідній двері у будинку, на яке посилається відповідачка як на факт неналежності наданих послуг та порушення її прав, так як зазначені правовідносини виходять за межи предмету даного розгляду і можуть бути розглянуті судом при наявності відповідних позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України і в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції обґрунтовано не перевірялися кожний окремий доказ надання управителем житлово-комунальних послуг по утриманню будинку та прибудинкової території та актів прийняття послуг так як відсутні вимоги закону про обов`язковість складення відповідного акту по кожної наданої послуги враховуючи що у загальному розумінні правовідносин по наданню житлово-комунальних послуг споживачем сплачується не кожна окрема послуга а сукупність дій управителя по утриманню будинку та прибудинкової території.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем доведено наявна заборгованість відповідачки по сплаті за надані послуги з вересня 2013 року по жовтень 2020 року, які пов`язані із утриманням будинку та прибудинкової території та вивезенню сміття.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункт 138)).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У даному випадку позовна заява подана до суду 27 листопада 2020 року та містить вимоги про стягнення заборгованості за період з вересня 2013 року по жовтень 2020 року.

З боку відповідачки у відзиві на позов зазначено про порушення строку позовної давності заявлених вимог. Позивачем обґрунтована позиція по строку давності правовим висновком Верховного Суду від 2015 року про те, що строк позовної давності переривається зверненням до суду із заявою про надання Судового Наказу, а тому звернення позивачем із відповідними заявами у 2018 та 2019 роках переривало строк позовної давності.

При розгляді даного питання судом першої інстанції правильно врахована позиція Великої палати Верховного Суду викладена у постанові від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17 про те, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення. Про розгляді даного питання Велика Палата Верховного Суду відійшла від правової позиції викладеної раніше у постановах Верховного Суду.

Таким чином факт звернення із відповідними заявами не перериває строку позовної давності визначеної законодавцем у три роки а тому до позовних вимог які стосуються строком з вересня 2013 року до листопаду 2017 року (більш ніж три роки до подання відповідної позовної заяви) суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо застосування приписів ст. 267 ЦПК України і відмови у задоволенні зазначених позовних вимог.

При встановленні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню судом, з урахуванням розрахунку помісячної заборгованості наданого позивачем, від загальної суми заборгованості у розмірі 16269,10 грн відраховується сума заборгованості у розмірі 6637,77 грн, яка стосується строку з вересня 2013 року до листопаду 2020 року, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір заборгованості який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь КП «ЖКС «Вузівський» визначається у розмірі 9631,33 грн.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України).

В даному випадку з загальної суми сплаченого позивачем при подачі позовної заяви судового збору у розмірі 2102 гривні, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 1155,76 грн.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції помилково прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Згідно з п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи вищезазначене та те, що ціна позову у даній справі становить 16269,10 грн, що є менше ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

На підставі наведеного вказані доводи скаржника є безпідставними та не беруться колегією суддів до уваги.

Безпідставними також є доводи апеляційної скарги, що до позовної заяви, в якості доказів долучені акти виконаних робіт, засвідчені підписами мешканців квартир, які в цих квартирах не проживають, оскільки скаржником не надано жодного доказу, на підтвердження вказаних обставин.

Щодо доводів апеляційної скарги, що наявність договірних відносин між позивачем та відповідачем документально не підтверджена, оскільки договір №70 від 26 лютого 2019 року укладений позивачем та співвласниками про надання послуг з управління багатоквартирними будинками №57 проспект Небесної Сотні немає ознак юридичної легітимності, оскільки був підписаний особою неуповноваженою на такі дії, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України і в межах заявлених вимог.

Так, в даній справі предметом спору є стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, а вищезазначені правовідносини виходять за межі предмету позову і можуть бути розглянути судом при наявності відповідних позовних вимог.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 01 вересня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький