КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2-з/947/560/23
УХВАЛА

08.09.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Матвієвої А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними,

ВСТАНОВИВ:

01.09.2023 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними, в якій позивач просить суд:

- визнати недійсним договір дарування, укладений 02 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрований в реєстрі за № 2680, та припинити право власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01 - квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір дарування, укладений 02 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрований в реєстрі за№ 2681, та припинити право власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01 - квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір дарування, укладений 02 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрований в реєстрі за № 2682, та припинити право власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01 - квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір дарування, укладений 02 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрований в реєстрі за № 2683. та припинити право власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01 - квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір дарування, укладений 02 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрований в реєстрі за № 2684, та припинити право власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01 - квартиру АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним договір дарування, укладений 02 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрований в реєстрі за № 2685, та припинити право власності ОСОБА_3 на об`єкти нерухомого майна: за реєстраційним номером 27 - садовий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , та за реєстраційним номером 27 - земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:1262 за адресою: АДРЕСА_4 , земельна ділянка № НОМЕР_1 ;

- визнати недійсним договір дарування, укладений 02 лютого 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрований в реєстрі за № 292, та припинити право власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 27 - земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:1263 за адресою: АДРЕСА_5 .

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04.09.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

Разом з позовом, представником позивача надано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку вищевказаного майна, а саме: квартири АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_2 .

В обґрунтування заяви представник позивача посилається на те, що їй ОСОБА_1 на праві власності належало нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; квартира АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; садовий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27, та земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1262 за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27; земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1263, за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27.

Представник позивача зазначає, що 02.02.2022 року та 02.02.2023 року між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були укладено договори стосовно вищевказаного нерухомого майна, як договори дарування.

Разом з тим, як стверджує представник позивача, позивачка вчиняючи вказані договори вважала, що вчиняла вказані договори з ОСОБА_3 , як дружиною її сина ОСОБА_4 . Однак, як надалі вона встановила, шлюб між її сином та ОСОБА_3 було розірвано рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.08.2022 року по справі №504/1631/22, про що ОСОБА_4 нічого не було відомо під час вчинення оскаржуваних правочинів.

Також представник зазначає, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_10 , де вона фактично проживала і продовжує проживати на цей час, а також періодично проживає у садовому будинку за адресою: АДРЕСА_3 . Представник вказує, що ОСОБА_1 продовжує виконувати всі обов`язки власника квартири, утримувати нерухоме майно та сплачувати комунальні послуги, особисті речі позивача знаходяться у спірних квартирах, іншого житла вона не має. Крім цього, ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги та земельний податок по всім відчуженим квартирам та садовому будинку. Таким чином, фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваними договорами дарування між сторонами не відбулося.

У позові представник позивача зазначає, що позивач є особою похилого віку, 1944 року народження, має важкі хронічні неврологічні та кардіологічні захворювання, потребує постійного стороннього догляд; внаслідок зазначених хвороб, а також матеріальної допомоги. У зв`язку з лікуванням в період укладення оспорюваних договорів дарування, позивач знаходилася під впливом медичних препаратів, які приймає й до сих пір. Крім того, в період укладення оспорюваних договорів дарування 02.12.2022 року, позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «МКЛ «10» Одеської міської ради.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 12971 відділення інтервенційної кардіології Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 08 грудня 2022 року по 12 грудня 2022 року, мала скарги на: «виражену загальну слабкість, головний біль, короткочасні епізоди головокружіння, хиткість при ході, серцебиття, задишку при незначному фізичному навантаженні».

Згідно з висновком лікувально-консультативної комісії Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Одеської міської ради від 15 грудня 2022 року № 1, ОСОБА_1 є невиліковно хворою, внаслідок порушення функцій організму не може самостійно пересуватись та самообслуговуватись, потребує постійного стороннього догляду.

Укладаючи оспорювані договори дарування квартир, а також садового будинку та земельних ділянок, як стверджує представник позивача, позивачка помилилася щодо правової природи цих правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, тобто мала місце помилка щодо обставин, що мають істотне значення. Вартість подарованих об`єктів є значно нижчою від їх ринкової вартості. ОСОБА_1 діяла помилково, під впливом обману, оскільки вважала, що відчужує об`єкти нерухомого майна на користь члена своєї сім`ї, яка буде доглядати позивача, яка, у свою чергу, на час укладання оспорюваних договорів дарування мала загострення хронічних хвороб, погіршення самопочуття та, відповідно, потребу в догляді. Крім того, як вказано представником позивача, у зв`язку з лікуванням в період укладення договорів дарування позивач знаходилася під впливом медичних препаратів, які приймає й станом на день подання даного позову. Під час укладення оспорюваних договорів волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування.

При укладенні спірних правочинів у ОСОБА_1 було відсутнє волевиявлення на безоплатне відчуження третій особі належної їй на праві приватної власності нерухомості, в якій вона залишилась проживати після укладення договорів, фактично не передавши їх на користь обдарованої ОСОБА_3 .

За наслідком чого, позивач вважає оспорювані правочини такими, що не відповідають загальним підставам дійсності правочинів відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України, а тому згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України, ч. 1 ст. 229 ЦК України підлягають визнанню недійсними у судовому порядку.

Вказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом.

Також представник позивача вказує, що оскільки позивачка не має іншого житла ніж спірне, а усе майно протиправно вибуло на користь відповідачка, на цей час існує реальна загроза можливого невиконання рішення суду, у разі задоволення позову на користь позивача, оскільки відповідачка, яка вже не є членом сім`ї позивачки, у разі дізнання про відкрите відносно неї судового провадження з приводу оспорювання спірного майна, має повну можливість здійснити дії з відчуження чи приховання цього майна на користь третіх осіб, що значним чином ускладнить виконання майбутнього рішення суду, ускладнить поновлення порушених прав позивача, завдасть додаткових витрат позивачеві для їх захисту, вимусить здійснювати додаткові дії для звернення до суду з позовом.

На підставі викладеного, представник позивача вважає наявними підстави для забезпечення позову у заявлений спосіб.

Згідно з п.2 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Оглянувши подану заяву, суд доходить до висновку, що заява позивача відповідає вимогам, встановленим ст. 151 ЦПК України.

Одночасно, розглядаючи вказану заяву, суд дійшов до висновку про необхідність її розгляду в судовому засіданні з викликом заявника по справі, оскільки є необхідність у наданні додаткових пояснень, що буде сприяти повному, всебічному та об`єктивному встановленню і з`ясуванню усіх обставин по справі, за наслідком чого ухвалою суду від 04.09.2023 року вказану заяву призначено до розгляду в судовому засіданні за участі сторони позивача.

В судовому засіданні призначеному на 08.09.2023 року представник позивача заяву підтримала та просила суд задовольнити. Додатково зазначила, що майно щодо якого заявлені вимоги про забезпечення позову, не перебуває будь-яким обтяженням, іпотекою, а відтак заходи забезпечення позову не порушать права та інтереси третіх осіб. Крім того, такі заходи не будуть порушенням прав відповідача, оскільки не впливають на її право користування цим майном, а лише обмежують право на розпорядження, під час розгляду справи з приводу спору щодо підстав набуття права власності на це майно. Додатково представник позивача зазначила, що не заявлення заходів забезпечення позову щодо усього спірного нерухомого майна заявлено у позові викликано технічною помилкою під час складання заяви про забезпечення позову, за наслідком чого, представником буде додатково надано заяву про забезпечення позову щодо іншої частки спірного майна.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подану до суду заяву, додані до неї докази, оглянувши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п.4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, перевіряючи надану до суду заяву та додані до неї документи, судом встановлено наступне.

Згідно з поданими до суду договорами дарування вбачається наступне, а саме:

- у відповідності до договору дарування, укладеного 02 грудня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрованого в реєстрі за №2680, квартира АДРЕСА_1 , була подарована ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ;

- у відповідності до договору дарування, укладеного 02 грудня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрованого в реєстрі за №2681, квартира АДРЕСА_1 , була подарована ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ;

- у відповідності до договору дарування, укладеного 02 грудня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрованого в реєстрі за №2682, квартира АДРЕСА_1 , була подарована ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ;

- у відповідності до договору дарування, укладеного 02 грудня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрованого в реєстрі за №2683, квартира АДРЕСА_1 , була подарована ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ;

- у відповідності до договору дарування, укладеного 02 грудня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрованого в реєстрі за №2684, квартира АДРЕСА_2 , була подарована ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ;

- у відповідності до договору дарування, укладеного 02 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрованого в реєстрі за №2685, садовий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , та земельна ділянка, з кадастровим номером :01:001:1262, за адресою: АДРЕСА_3 , були подаровані ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 ;

- у відповідності до договору дарування, укладеного 02 лютого 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрованого в реєстрі за №292, земельна ділянка, з кадастровим номером :01:001:1263 за адресою: АДРЕСА_5 , була подарована ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

У відповідності до наданих до суду Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна:

- за №345736462 від 07.09.2023 року, квартира АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01;

- за №345736451 від 07.09.2023 року, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01;

- за №345736440 від 07.09.2023 року, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01;

- за №345736413 від 07.09.2023 року, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01;

- за №01 від 07.09.2023 року, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01.

У відповідності до вказаних довідок, судом встановлено, що спірне нерухоме майно, зокрема квартири АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_2 , належать на праві власності відповідачеві, не перебувають під обтяженнями, іпотекою, забороною.

Позивач вважає, що волевиявлення позивача під час укладення вищевказаних договорів дарування на вищезазначене нерухоме майно не відповідало її справжній волі, за наслідком чого такі договори підлягають визнання недійсними, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

На підставі вищевикладеного, суд вважає доведеним, що між сторонами по справі дійсно виник спір стосовно набуття відповідачем права власності на вищевказане нерухоме майно, у тому числі щодо якого заявлені вимоги про забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, саме пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснень Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд дійшов висновку, що між сторонами виник спір стосовно нерухомого майна, зокрема:квартир АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_2 , а саме щодо підстави набуття відповідачем права власності на це майно, що оспорюється позивачем по справі.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову, вказане спірне нерухоме майно, зареєстровано на праві власності за відповідачем, під будь-яким обтяженням, у тому числі забороною або іпотекою не перебуває, за наслідком чого,суд вважає, що заявлені заходи забезпечення позову є співрозмірними заявленим вимогам, невжиття заходів забезпечення позову може значним чином ускладнити виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, з урахуванням того, що спір в цій справі виник стосовно цього нерухомого майна, а до розв`язання виниклого між сторонами по справі спору по суті, відповідачем спірне нерухоме майно може бути відчужене на користь третіх осіб, здійснені додаткові дії щодо спірного об`єкту нерухомості, на підставі чого суд доходить до висновку про обґрунтованість заяви позивача про забезпечення позову та наявність ризиків ускладення рішення суду, у разі задоволення позову.

Одночасно розглядаючи заяву, судом враховується, що у відповідності до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках,а у відповідності до положень ч.2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

На підставі викладеного, суд вважає, що заява представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову обґрунтованою та підлягаючою задоволенню у вищевикладений спосіб.

Суд також вважає, що оскільки, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, саме такий вид забезпечення позову зможе забезпечити виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог в цій справі та жодним чином не перешкоджає вчиняти необхідні дії пов`язані з управлінням і користування спірним майном.

Вжитий захід забезпечення позову також відповідає положенням Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Одночасно суд вважає, що вжитий захід забезпечення позову узгоджується з предметом та підставами позову, зокрема, з такою вимогою про визнання договору дарування недійсним, на підставі якого відповідачем набуто право власності на це майно.

Одночасно судом враховується, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

При цьому, вжиті вказані заходи забезпечення позову на спірне майно до вирішення спору по суті, не призведе до обмеження прав відповідача, або перешкоджання прав власника на користування ним, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Вжиття заявлених заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу.

У відповідності до ч.1-3 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Судом вказане питання одночасно з вирішенням питання щодо забезпечення позову не вирішується.

Одночасно суд роз`яснює, що відповідач у відповідності до вимог ст. 154 ЦПК України, мають право після застосування судом заходів забезпечення позовуна звернення до суду з відповідним клопотанням про вжиття заходів зустрічного забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 149-153, 261, 352-354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/27629/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними, а саме:

Накласти арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01.

Накласти арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01.

Накласти арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01.

Накласти арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01.

Накласти арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01.

Копію ухвали направити для виконання до Управління державної реєстрації юридичного Департаменту Одеської міської ради (місцезнаходження: 65000, м. Одеса, вул. Черняхівського, 6).

Копію ухвали направити для відома учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Оскарження ухвали не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Повний текст ухвали суду складено - 08.09.2023 року

Головуючий Калініченко Л. В.