ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року

м. Київ

справа № 183/4826/17

провадження № 61-6687св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом: орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, служба у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Сороки О. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 6 квітня 2022 року, прийняту колегією у складі суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Піменової М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 23 травня 2008 року він перебуває з ОСОБА_2 у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

До вересня 2017 року вони разом проживали у квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить його матері - ОСОБА_4 .

Згодом між ним і відповідачем виникло питання щодо того, з ким із них та де саме буде проживати син ОСОБА_3 .

Позивач наголошував на тому, що він займається підприємницькою діяльністю і його робочий день триває з 9 години до 15 години, тому має можливість приділяти увагу сину, займатись його вихованням, розвитком, відводити та забирати його із садочку. Також вказував, що має стабільний дохід, за рахунок якого має можливість створити всі необхідні умови для проживання сина; у його власності перебуває автомобіль.

ОСОБА_2 не має стабільного доходу і можливості матеріально утримувати сина. Крім того, протягом подружнього життя ОСОБА_2 неодноразово в присутності сина влаштовувала сварки, скандали, що негативно впливало на психічний стан дитини.

Враховуючи інтересів малолітнього сина, ОСОБА_1 просив визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним.

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, служба у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Позов мотивувала тим, що спільне життя з відповідачем не склалось і рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року шлюб між нею та ОСОБА_1 розірвано.

Через постійні сварки та непорозуміння з ОСОБА_1 ще у травні 2017 року вона забрала сина, частину власних речей та переїхала у власний будинок на АДРЕСА_2 .

Зазначала, що вона працевлаштована, має стабільний заробіток та на праві власності - житловий будинок, тому може забезпечити дитині якнайкращі умови для її розвитку.

Посилаючись на зазначене, а також на те, що вона добросовісно виконує свої материнські обов`язки, сумлінно займається вихованням сина, піклується про його духовний і фізичний розвиток, син тривалий час проживає з нею і забезпечений всім необхідним, вважала за доцільне визначити місце проживання дитини з нею.

Також просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на сина у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 12 січня 2018 року, до досягнення ОСОБА_5 повноліття.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2021 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено частково.

Визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_2 .

У іншій частині зустрічних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково зустрічний позов та відмовляючи у задоволенні первісного, суд першої інстанції, врахувавши висновки органу опіки та піклування у контексті пріоритету інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, дійшов висновку, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини, тому визначив місце проживання малолітньої дитини з матір`ю.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 6 квітня 2022 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2021 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Апеляційний суд також зазначив, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав і законних інтересів дитини, її найкращим інтересам буде відповідати визначення місця проживання з матір`ю.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи особи, яка їх подала

У липні 2022 року ОСОБА_1 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2021 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 6 квітня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визначити місце проживання ОСОБА_5 з ним.

У касаційній скарзі заявник вказував на те, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заявник вважає, що, визначаючи місце проживання сина ОСОБА_3 разом з матір`ю, суди не врахували інтереси дитини, які повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою, та інші обставини, а саме, що з січня 2021 року син ОСОБА_3 проживав разом з ним. Залишено поза увагою судів і те, що дитини має бажання проживати з батьком, який символізує для нього стабільність, спокій та безпеку.

Також, на думку заявника, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки при вирішенні справи не врахували висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18, в якому зазначено, що при визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Крім того, суд апеляційної інстанції розглянув справу за його відсутності, належним чином не повідомивши про дату, час і місце судового засідання.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив про задоволення касаційної скарги, що, на його думку, буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано з Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області матеріали цивільної справи № 183/4826/17.

Відповідно до змісту ухвали Верховного Суду від 23 серпня 2022 року підставами відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18.

Ухвалою Верховного Суду від 5 червня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення дії рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2021 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 7 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 23 травня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року розірвано.

У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 29 травня 2013 року Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області.

З довідки від 13 вересня 2017 року № 4391 суди встановили, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_5 .

Зазначена квартира на праві власності належить матері ОСОБА_1 - ОСОБА_4 .

З акта обстеження умов проживання від 24 січня 2018 року, складеного начальником служби у справах дітей виконавчого комітету Новомосковської міської ради Кравченко І. А., суди попередніх інстанцій встановили, що у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_5 не проживають, однак у квартирі створені всі умови для проживання дитини.

Станом на січень 2018 року ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_5 проживали на АДРЕСА_2 , що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї, відповідно до якого повноважна комісія сільської ради вважає, що у зазначеному будинку створені всі умови для проживання дитини, її фізичного та психологічного виховання.

Житловий будинок на АДРЕСА_2 на праві власності належить ОСОБА_2 .

З акта обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї судами встановлено, що станом на грудень 2018 року ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_5 проживали на АДРЕСА_3 ; у зазначеному будинку створені всі умови для проживання дитини, її фізичного та психологічного виховання.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Новомосковській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Дніпропетровській області як фізична особа підприємець, що підтверджується довідкою від 12 вересня 2017 року.

З характеристики від 11 вересня 2017 року суди встановили, що ОСОБА_1 за постійним місцем проживання характеризується позитивно, спиртними напоями не зловживає, порушень громадського порядку не допускає.

З довідки-характеристики від 9 січня 2018 року № 15 судами встановлено, що ОСОБА_2 працює менеджером в ЧП «Куліш Р.Л.»; за місцем проживання зарекомендувала себе позитивно, багато часу приділяє вихованню сина ОСОБА_3 , який завжди охайно вдягнений та чемний.

З 2 вересня 2019 року ОСОБА_2 працює керівником гуртка в комунальному закладі позашкільної освіти «Центр позашкільної освіти», що підтверджується довідкою від 15 листопада 2019 року № 9, виданою директором комунального закладу позашкільної освіти «Центр позашкільної освіти» ОСОБА_6 .

Висновком служби у справах дітей Губининської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 26 лютого 2021 року № 347 визнано доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з матір`ю - ОСОБА_2 з урахуванням віку дитини, стану здоров`я батьків, стану виконання ними батьківських обов`язків, наявності у кожного з них належних матеріально-побутових умов для утримання та виховання дитини.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 26 червня 2021 року про визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з матір`ю - ОСОБА_2 .

У цьому ж висновку зазначено, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради на час складення цього висновку встановив, що з січня 2021 року ОСОБА_5 проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Однак під час бесіди з дитиною встановлено, що малолітній ОСОБА_3 з однаковим почуттям відноситься як до батька, так і до матері; батькові рекомендовано забезпечити можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні потреб сина матір`ю дитини.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява N 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) міститься висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Визначаючи місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з матір`ю, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, надав першочергове значення саме найкращим інтересам малолітньої дитини.

Суди попередніх інстанцій наголошували на тому, що батько дитини, безсумнівно, має відігравати важливу роль у житті та розвитку малолітнього сина, має право та обов`язок піклуватися про його здоров`я і стан розвитку незалежно від того, з ким дитина проживає. Також зазначав, що ОСОБА_1 не позбавляється можливості спілкуватися з сином та приймати участь у його вихованні та утриманні.

Під час розгляду справи на обговорення ставилося питання про з`ясування в судовому засіданні за участю спеціалістів та психологів думки малолітнього ОСОБА_5 щодо визначення його місця проживання, однак з`ясувати її не вдалося, оскільки ОСОБА_1 протягом тривалого часу не забезпечив суду такої можливості.

Враховуючи зазначені норми матеріального права, суди попередніх інстанцій у повному обсязі встановили фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, і дійшли обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю, з яким погоджується і касаційний суд.

У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків та реалізацією їх прав, встановивши, що для забезпечення інтересів дитини визначення місця проживання дитини саме з матір`ю відповідатиме її інтересам, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про часткове задоволення зустрічного позову і відмову у задоволенні первісного.

Розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні справи обґрунтовано надали першочергове значення саме найкращим інтересам малолітньої дитини та визначили місце її проживання з матір`ю.

Доводи касаційної скарги стосовно невстановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, та ненадання належної оцінки доказам касаційний суд відхиляє, оскільки оцінку доказів, мотиви частково задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та мотиви відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 суди повністю відобразили у судових рішеннях.

Разом з цим, необхідно зазначити, що встановлення фактичних обставин справи і оцінка доказів є процесуальним обов`язком судів першої і апеляційної інстанцій, а не касаційного суду.

Відхиляє касаційний суд і доводи про неврахування судами попередніх інстанцій того, що з січня 2021 року малолітній ОСОБА_5 постійно проживає разом з батьком, оскільки належних і допустимих доказів таких обставин матеріали справи не містять.

Безпідставними є і твердження заявника про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за його відсутності, належним чином не повідомивши про дату, час і місце судового засідання.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У статті 368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка-повідомлення повинна бути вручена завчасно.

Ухвалою апеляційного суду від 21 лютого 2022 року справа призначена до розгляду на 6 квітня 2022 року о 12 год45 хв.

5 квітня 2022 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи до закінчення військового стану або особливого періоду у зв`язку з участю заявника в організації оборони міста Дніпро.

Статтею 372 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, розглянувши клопотання ОСОБА_1 , не визнав повідомлені ним причини неявки поважними і ухвалив рішення про розгляд справи за відсутності осіб, які належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Таке процесуальне рішення суду апеляційної інстанції узгоджується із нормами цивільного процесуального законодавства і посилання на розгляд справи у відсутності заявника не є підставою скасування судового рішення суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Обґрунтовуючи незаконність судових рішень, ОСОБА_1 посилався на те, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки при вирішенні справи не врахували висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18.

Постанова Верховного Суду від 30 березня 2021 року (справа № 542/1428/18), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 24 травня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у справі за первісним позовом батька про визначення місця проживання малолітніх дітей з ним та за зустрічним позовом матері про визначення місця проживання дітей з нею. Задовольняючи частково первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вказував, що діти народились і виросли у соціальному середовищі, де мешкає їхній батько, який створив для них належні умови для життя, виховання тощо; зважаючи на їхній вік (десять і вісім років), діти усвідомлюють свою кровну спорідненість, мають прихильність одне до одного, бажають проживати разом, отже їхнє роздільне проживання не є допустимим; старший син, який категорично заперечує проти переїзду для проживання разом з матір`ю, має істотні вади здоров`я, його переміщення (проти його волі) до нового місця проживання очевидно матиме суттєвий негативний вплив на нього, щонайменше у період адаптації у новому соціальному середовищі; мати дітей проживає у іншому населеному пункті, уклала шлюб і проживає з іншим чоловіком стосовно якого відсутні достатні і переконливі докази про його ставлення до дітей, характер стосунків між ним і дітьми тощо. Повернення молодшого сина до свого постійного місця проживання, зважаючи на нетривалий час його проживання разом з матір`ю, вік дитини і його позитивне ставлення до батька та старшого брата, не буде мати для нього глибоких та незворотних негативних наслідків. Під час засідання комісії служби у справах дітей у присутності її членів заслухано думку дитини та враховано особисту прихильність старшого сина до батька. Погоджуючись з такими висновками судів попередніх інстанцій, касаційний суд вказував, що, визначаючи місце проживання дітей, суди надали належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дітей, виходячи із найкращих інтересів дітей, і, встановивши, що діти досить тривалий час проживають разом з батьком, визначили місце їхнього проживання саме з ним. Суди на час ухвалення оскаржуваних рішень не встановили обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з матір`ю, що фактично приведе до зміни місця проживання дітей, буде мати більш позитивний вплив на них. За таких обставин суди правильно врахували інтереси дітей, які проживають в атмосфері любові, турботи, захисту, а тому для зміни місця їхнього проживання вагомі підстави відсутні. За обставинами зазначеної справи суди попередніх інстанцій, визначаючи місце проживання дітей з батьком, виходили саме з найкращих інтересів малолітніх дітей.

За таких обставин доводи заявника щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки обставини встановлені у справі, що переглядається, є відмінними від обставин, встановлених у справі № 542/1428/18.

Враховуючи наведене, касаційний суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши самоправну зміну батьком місця проживання дитини та врахувавши інші встановлені обставини, обґрунтовано визначили місце проживання дитини з матір`ю, відмовивши у задоволенні відповідної позовної вимоги первісного позову; невідповідність цього висновку правовим висновкам касаційного суду щодо застосування відповідної норми права у подібних правовідносинах ОСОБА_1 не довів.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив, а заявник не посилався.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанції ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скарги ОСОБА_1 на залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 9 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 6 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук