Справа № 627/73/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року смт Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді В.А. Каліберди,

за участю секретаря Н.Д.Коломієць,

представника позивача адвоката Сідько С.І. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Краснокутськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів.

В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначала, що з відповідачем в неї є спільна донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 15 лютого 206 року (справа № 627/1702/15) з ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з 17.02.2016 і до повноліття дитини.

На підставі вказаного судового рішення 17 лютого 2016 року Краснокутським районним судом Харківської області було видано виконавчий лист, на підставі якого ВДВС Краснокутського РУЮ було відкрито виконавче провадження № 50483380. Однак 20.12.2021 Краснокутським ВДВС у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) було винесено постанову про передачу виконавчого провадження №50483380 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини на виконання до Синельниківського відділу державної виконавчої служби у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Відповідач ОСОБА_2 сплачував аліменти нерегулярно та не в повному обсязі, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 01.04.2023 становила 97 396,18 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 03 квітня 2023 року, складеним державним виконавцем С.Мартиновим.

Посилаючись на вимоги статті 196 СК України, яка передбачає відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати, а також постанову Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц, щодо порядку обчислення неустойки (пені), позивач прохає стягнути з відповідача неустойку (пеню) за період з грудня 2021 року по березень 2023 року включно у розмірі 97 396,18 грн., тобто в розмірі загальної суми заборгованості по аліментам, оскільки загальна сума неустойки (пені) згідно розрахунку становить 130 744, 27 грн.

Окрім цього прохала стягнути з відповідача витрати, пов`язані з розглядом справи в суді.

Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала та прохала їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про слухання справи у відсутність сторони відовідача. При цьому представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якій він позовну заяву ОСОБА_1 прохав задовольнити частково та зменшити суму неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів з ОСОБА_2 до 10 000 грн., мотивуючи тим, що відповідач має скрутне матеріальне становище і не має в повній мірі та вчасно сплачувати аліменти, бо у нього також перебуває на утриманні його батько, який є особою з інвалідністю, і який проживає разом з ним, при цьому на підтвердження вказаних фактів не долучаючи жодних доказів.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджуться свіідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.9).

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 15 лютого 2016 року у справі № 627/1702/15-ц стягнуто щомісячно аліменти з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини всіх видів заробітку відповідача до досягнення донькою повноліття, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 грудня 2015 року.

На виконання вказаного судового рішення 17 лютого 2016 року Краснокутським районним судом Харківської області було видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні у Синельниківському відділі державної виконавчої служби у Синкльниківському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (виконавче провадження № 50483380) (а.с.12,15).

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Синельниківського відділу державної виконавчої служби у Синкльниківському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) С.Мартиновим від 03 квітня 2023 року №11715 у виконавчому провадженні № 50483380 станом на 01 квітня 2023 року ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 97 396,18 грн. (а. с. 81).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків

від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються

у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання.

Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує

до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць помножити на кількість днів заборгованості помножити на 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.11.2022 по справі №754/4461/21.

Під час судового розгляду встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 на підставі рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 15 лютого 2016 року (справа № 627/1702/15-ц) має сплачувати на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 грудня 2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Представник відповідачау відзиві на позовну заяву прохав позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково та зменшити суму неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів з ОСОБА_2 до 10 000 грн., мотивуючи тим, що відповідач має скрутне матеріальне становище і не має в повній мірі та вчасно сплачувати аліменти, бо у нього також перебуває на утриманні його батько, який є особою з інвалідністю, і який проживає разом з ним, при цьому на підтвердження вказаних фактів ні відповідачем, ні його представником не надаючи суду жодних доказів.

Також представником відповідача не надано суду належних і допустимих доказів відсутності вини відповідача ОСОБА_2 у несплаті (неповній сплаті) аліментів та вжиття всіх залежних від нього дій щодо своєчасної та належної сплати аліментів, а також невірності вказаного розрахунку та неправомірності дій державного виконавця відповідачем не надано.

Ані розрахунок, ані дії державного виконавця щодо правильності нарахування заборгованості у встановленому законом порядку відповідач не оскаржував. Заборгованість була частково погашена, що свідчить про визнання ним її наявності та розміру. При цьому судом ураховано правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670сво19, щодо презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати.

Тобто під час судового розгляду встановлено, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, що останнім не спростовано, тому позивач має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, передбаченої статтею 196 СК України.

Відповідно до розрахунку пені, наданого представником позивача, розмір неустойки становить 107041,19 грн., який не спростовано стороною відповідача, при цьому представником позивача заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача неустойки в розмірі 97 396,18 грн., тобто в розмірі 100 % заборгованості зі сплати аліментів відповідно до ст. 196 СК України.

Згідно з указаним вище правовим висновком Великої Палати Верховного Суду (провадження № 14-616цс18) щодо порядку обчислення неустойки (пені) розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості)

та помножити на 1 %.

Розмір неустойки (пені) за період з грудня 2021 року по 10 вересня 2023 року становить 198 703,36 грн, з яких за: грудень 2021 року 20 545,41 грн (3324,50 грн. х618 днів х1%); січень 2022 року -20675,61 грн (3522,25 грн.х587днівх1%); лютий 2022 року 19 689,38 грн (3522,25 грнх559х1%); березень 2022 року - 18597,48 грн (3522,25грн.х528днівх1%); квітень 2022 року 17 540,81 грн (3522,25 грн.х498днівх1%); травень 2022 року 16 448,91 грн (3522,25 грн.х467 днівх1%); червень 2022 року 15 392,23 грн (3522,25 грнх437днівх1%); липнь 2022 року 14 300,34 грн (3522,25 грнх406днівх1%); серпень 2022 року - 5145,00 грн (1372,00грнх375дніх1%); жовтень 2022 року - 11059,87 грн 3522,25грнх314днівх1%); листопад 2022 року - 10003,19 грн (3522,25грнх284днівх1%); грудень 2022 року - 8911,29 грн (3522,25грнх253дніх1%); січень 2023 року - 7819,40 грн (3522,25грнх222дніх1%); лютий 2023 року - 6833,17 грн (3522,25грнх194дніх1%); березень 2023 року - 5741,27 грн (3522,25грнх163дніх1%).

При цьому в вересні 2022 року відповідачем було частково погашено забогованість по аліментам, а тому за цей місяць неустойка (пеня) стягненню не підлягає.

Отже, з ОСОБА_2 підлягає стягненню неустойка (пеня), нарахована за період з грудня 2021 року по 10 вересня 2023 року (по день ухвалення рішення по справі) у розмірі 198703,36 грн, однак її розмір значно перевищує сукупний розмір заборгованості по аліментам за цей період - 97396,18 грн.

Частиною дев`ятою статті 7 СК України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Встановивши, що розмір неустойки (пені) за спірний період значно перевищує сукупний розмір заборгованості за аліментами, врахувавши загальні засади справедливості та розумності регулювання сімейних відносин, суд уважає за необхідне застосувати положення статті 196 СК України та стягнути з відповідача ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 97396,18 грн.

Позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України „Про судовий збір від 08.07.2011 року звільнена від сплати судового збору, а тому згідно з 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Дослідивши заяву представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши заперечення відповідача щодо такого розподілу цих витрат, суд вважає, що вказана заява представника позивача підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Аналогічна правова позиція висловалена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічну правову позицію наведено в постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19.

При цьому з правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 вбачається, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України убачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно ст. ст. 15,60 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи представником позивача Охмат Н.О. у справі № 627/73/23 була адвокат Сідько Світлана Іванівна, яка діяла на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ № 1125272 та угоди про надання правової допомоги від 02 листопада 2022 року.

За умовами вказаної угоди про надання правової допомоги від 02 листопада 2022 року адвокат Сідько С.І. надає ОСОБА_1 (клієнту) послуги адвоката, які складаються з наступного: надання правової допомоги, захисту та представництва інтересів клієнта в усіх органах, установах та організаціях незалежно від форми власності, спеціалізації або юрисдикції, суді першої та апеляційної інстанції.

Повноваження адвоката, як представника в зв`язку з наданням вищевказаних послуг: подавати та отримувати заяви, позовні заяви, адвокатські запити та інші документи (копії), в т.ч. акти про прийняття виконаних робіт, підписутвати їх від імені Клієнта, тощо; представляти інтереси Клієнта в усіх органах, установах та організаціях незалежно від форми власності, спеціалізації або юрисдикції (а.с.19).

Також в матеріалах справи мається детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом з розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини від 31.07.2023, з якого вбачається, що вартість надання постуг адвоката за 1 годину роботи становить 1000 грн. та адвокатом Сідько С.І. надано ОСОБА_1 такі послуги: 02.11.2022/1 год. (60 хв.) усні юридичні консультації, роз`яснення норм чинного законодавства по питанню стягнення аліментів - 1000,00 грн.; 30.01.2023/3 год. (180 хв.) підготовка позовної заяви, розрахунків, клопотань, запитів 3000,00 грн.; представництво інтересів в суді, а всього 6000,00 грн. (а.с.212).

Також факт надання адвокатом С. Сідько послуг підтверджується актом прийому передачі виконаних робіт ( наданих послуг) до договору про надання правової допомоги від 02.11.2022, укладеного між адвокатом Сідько С.І. та Охмат Н.О. від 31.07.2023 (а.с.214).

Підтвердженням оплати наданих послуг слугує довідка адвоката С.І.Сідько від 31 липня 2013 року, яка видана ОСОБА_1 на підтвердження того, що нею сплачено адвокату Сідько С.І. за надання правничих послуг гонорар в сумі 6000,00 грн. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення нейстоки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини (а.с.213).

Тобто матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та дії адвоката Сідько С.І. відповідають умовам угоди про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

До того ж, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та зміст поданих представником позивача документів, враховуючи фактичний вид правової допомоги ( надання усної консульнації, складання позовної заяви, заяви про збільшення позовних вимог, розрахунків, участь в судових засіданнях), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, складність справи, та ціну позову (97396,18грн.), з урахуванням критерію розумності та співмірності розміру таких витрат зі складністю справи та ціною позову, суд вважає за необхідне вимоги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сідько С.І. про стягнення судових витрат задовольнити та відшкодувати позивачу витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000, 00 грн.

Керуючись ст.ст.155, 196 СК України, ст.ст. 4,5,13,76-83,141,265, ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 97 396 (дев`яносто сім тисяч триста дев`яносто шість) грн. 18 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 витрати на правову допомогу в розмірі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп., який зарахувати на слідуючи реквізити: отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення виготовлений 13.09.2023.

Суддя В.А.Каліберда