КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/7675/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 вересня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Ірпінського міського суду Київської області в складі судді Мерзлого Л.В., ухвалене в м. Ірпені 28 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти в розмірі 509639,45 грн., з яких 474792 грн. - основний борг, 34847,45 грн. - проценти за користування чужими грошовими коштами, покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивувала тим, що 07 червня 2017 року ТОВ «Стандарт Білдінг» та ОСОБА_1 було укладено договір про участь у спільній діяльності у будівництві багатоквартирних житлових будинків на будівництво багатоквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , в зв`язку з чим відповідач здійснював продаж квартир в даному будинку як один із основних учасників договору про спільну діяльність.

За попередньою усною домовленістю між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з метою подальшого придбання квартири в зазначеному будинку, ОСОБА_3 28 грудня 2019 року перерахувала на картковий рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 474792 грн. За умовами усної домовленості ОСОБА_3 перерахувала грошові кошти на рахунок відповідача, а відповідач, після введення будинку в експлуатацію та оформлення права власності на квартири в цьому будинку, мав підписати відповідний договір купівлі-продажу з позивачем. Будинок введено в експлуатацію ще 03 вересня 2019 року, проте станом на сьогоднішній час ОСОБА_1 ухиляється від підписання договору та передачі нерухомості, не відповідає на телефонні дзвінки позивача та не бажає повертати грошові кошти. Отримавши ці кошти без достатньої правової підстави, відповідач фактично використовував їх для будівництва, продажу квартир, а отже для свого збагачення. Враховуючи вищевикладене, оскільки між сторонами не було укладено жодного договору, відповідач зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти як такі, що набуті без достатньої правової підстави, та проценти за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 березня 2023 року позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 509639,45 грн., з яких 474792 грн. основний борг, 34847,45 грн. проценти за користування чужими грошовими коштами, а також судові витрати 5096,40 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 березня 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що з 2017 року на підставі ряду нотаріальних довіреностей ОСОБА_3 було надано право представляти інтереси відповідача та діяти від його імені. 09 квітня 2019 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та в цьому статусі продовжила представництво інтересів відповідача. Крім того, ОСОБА_3 протягом трьох років була директором одного з належних відповідачу підприємств ПП «Нові горизонти», весь час співпраці користувалась повною довірою відповідача і діяла на підставі виданих від імені відповідача та в інтересах його компаній нотаріальними довіреностями, здійснювала юридичний супровід бізнесу, пов`язаного з будівництвом, продажем і орендою нерухомості в м. Ірпінь, укладала правочини від імені відповідача та отримувала грошові кошти.

На початку 2020 року між сторонами виник конфлікт, в результаті чого співпраця між ними припинилась. В подальшому було виявлено, що зловживаючи довірою ОСОБА_1 , без його відома ОСОБА_3 оформила на своє ім`я кілька квартир в одному з житлових комплексів м. Ірпеня, маючи доступ до документів позивача, вилучила з архіву більшість документів, які стосуються її особисто, зокрема ті, що стосуються переказу спірної суми грошових коштів на рахунок відповідача.

Зазначив, що в позові ОСОБА_3 умисно повідомила суду недостовірні відомості про усну домовленість з відповідачем про укладення договору купівлі-продажу квартири, нею не наведено жодного доказу на підтвердження цих обставин, а фактичні обставини, які мали місце, спростовують її вигадки.

Наголошував, що ОСОБА_3 як професійний юрист знає, що відповідно до ст. 635 ЦК України домовленість про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири оформлюється попереднім договором. В той же час позивач приховала від суду, що тривалий час представляла інтереси ОСОБА_1 як довірена особа та адвокат, і відповідно до довіреностей уклала від його імені декілька десятків правочинів, за якими отримала декілька мільйонів гривень готівкою та на банківську картку. ОСОБА_3 не виконала зобов`язання, покладені ст. 1006 ЦК України на неї як на повіреного, під час виконання доручення вона періодично на прохання ОСОБА_1 в усній формі надавала йому часткову інформацію про хід його виконання, однак звіти про виконання доручення не подавала, оригінали довіреностей після закінчення строку їх дії не повертала, грошові кошти, одержані за укладеними договорами, в повному обсязі не передала.

Вказував, що в листопаді 2019 року ОСОБА_3 , підробивши документи від імені ТОВ «Стандарт-Білдінг», вже отримала у власність дві квартири у вказаному будинку, одна з яких була продана позивачем і саме 28 грудня 2019 року вона отримала на свій рахунок кошти від продажу цієї квартири, які одраз ж перерахувала відповідачу. Вказані обставини спростовують твердження позивача про усну домовленість з відповідачем про придбання квартири у майбутньому, а є лише спробою частково розрахуватися з відповідачем за вкрадені квартири і таким чином замаскувати вчинений злочин.

Зауважував, що версія подій, описана позивачем, є очевидно неправдивою, проте лише ця версія була прийнята до уваги судом при ухваленні рішення.

В зв`язку з наведеним ОСОБА_1 вважав, що кошти в сумі 474792 грн., сплачені йому позивачем 28 грудня 2019 року, є коштами, одержані ОСОБА_3 за вищевказаними попередніми договорами, які вона передала йому.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилалась на те, що апеляційна скарга та додані до неї документи не містять жодних обґрунтувань та доводів, в чому, на думку відповідача, полягають порушення та які саме норми матеріального та процесуального права порушені судом першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 повідомляє відомості, які не стосуються обставин справи та не повідомлялися ним до суду першої інстанції, при цьому ОСОБА_1 лише голослівно звинувачує її, спонукаючи до моральних переживань, жодних доказів на підтвердження своєї позиції відповідач не надає та матеріали справи її не містять.

Спростовувала твердження ОСОБА_1 , що спірні грошові кошти є грошовими коштами, отриманими нею на підставі довіреності, адже з аналізу квитанції вбачається, що призначенням платежу є «поповнення карткового рахунку», і даних обставин ОСОБА_1 не заперечує. Тому суд дійшов правомірного висновку, що ОСОБА_3 перерахувала 28 грудня 2019 року на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 474792 грн., що стверджується дублікатом квитанції.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджував про привласнення нею квартир, одну з яких вона продала та відразу ж отримані кошти перерахувала йому, що суперечить логіці. При цьому з інформаційної довідки вбачається, що право власності на цю квартиру на даний час зареєстроване за нею і на майно накладено ряд обтяжень. До іншої з зазначених відповідачем квартир вона взагалі не має відношення, оскільки квартира зареєстрована на дочку відповідача ОСОБА_4 , яка в подальшому її і продала.

Вважала, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доказів іншого в апеляційній скарзі не надано.

Вказувала, що відповідач та його представники зловживають процесуальними правами та штучно створюють докази по справі з метою введення суду в оману.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та стягуючи на її користь з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 509639,45 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем без достатньої правової підстави набуто належні позивачу грошові кошти, які їй не повернуті, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, 07 червня 2017 року ТОВ «Стандарт Білдінг» та ОСОБА_1 уклали договір про спільну діяльність у будівництві багатоповерхових житлових будинків, згідно п. 1.1, 5.1 якого сторони за цим договором зобов`язуються об`єднати свої вклади та без створення юридичної особи спільно діяти у будівництві багатоповерхового житлового будинку з приміщеннями комерційного призначення за адресою АДРЕСА_1 для досягнення спільної мети - будівництва об`єкта, введення об`єкта в експлуатацію та розподілу збудованого об`єкта будівництва відповідно до акту розподілу між учасниками спільної діяльності, а також отримання учасниками права власності на нерухоме майно відповідно до умов даного договору та подальшої експлуатації. Кінцевим результатом спільної діяльності є будівництво об`єкта та набуття права власності сторонами на окремі квартири (нежитлові приміщення) відповідно до їх частки у спільній діяльності (а. с. 12 - 14 т. 1).

03 вересня 2019 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України видано сертифікат серії ІV № 01, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації «Будівництво багатоповерхового житлового будинку із вбудовано-прибудованими приміщеннями комерційного призначення (корпус 3) по АДРЕСА_2 » (а. с. 16 т. 1).

28 грудня 2019 року ОСОБА_3 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 474792 грн. згідно дублікату квитанції № з призначенням платежу «переказ на картку ПриватБанку» (а. с. 11 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу надано нові докази, а саме копію ухвали про відкриття провадження в справі № 367/6893/21 з інформацією про справу, копії інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . Долучаючи вказані докази, позивач вказувала, що надає їх на спростування доводів відповідача, які не повідомлялися ним суду першої інстанції і повідомлені лише з поданням апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не знаходить передбачених законом підстав для прийняття даних доказів на стадії апеляційного перегляду, відхиляючи клопотання позивача.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимозі закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальне правило частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання.

Під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законові. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету, - є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним.

Залежно від того, в якій формі виражається недолік правової підстави, що породжує обов`язок повернути майно, можна виокремити, зокрема, такий вид безпідставного збагачення як збагачення, правова підстава якого була відсутньою з самого початку (ab initio sine causa). До таких можна віднести, наприклад, передачу майна за правочинами, що не відбулися (у тому числі за договорами, що не були укладені).

У такому випадку відбувається збагачення, хоча й з волі потерпілого, проте, яке не засноване на правомірному юридичному фактові. Таке збагачення виникає внаслідок передачі майна як виконання за договором, який не було укладено.

Судом першої інстанції встановлено і доводами апеляційної скарги не заперечується, що відповідач ОСОБА_1 здійснював продаж квартир в даному будинку як один з учасників договору про спільну діяльність від 07 червня 2017 року. Також ОСОБА_1 не заперечувалось отримання в безготівковій формі від ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 474792 грн. згідно дублікату квитанції № від 28 грудня 2019 року.

Судом першої інстанції у цій справі не встановлено відповідних договірних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, яка в подальшому підтримана Верховним Судом, зокрема, в постанові від 09 жовтня 2019 року в справі № 607/19461/15-ц (провадження № 61-27498св18), від 17 червня 2020 року в справі № 686/17959/16-ц (провадження № 61-598св18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, що спірне майно, а саме грошові кошти у розмірі 474792 грн., набуті ОСОБА_1 , з яким ОСОБА_3 не пов`язана договірними правовідносинами щодо такого майна, які б свідчили про існування будь-якої розумної та справедливої підстави для отримання їх відповідачем та набуття їх у власність, зробив правильний висновок про те, що у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем повернути отримане майно, оскільки воно є безпідставно набутим, а також проценти за користування чужими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України в заявленому позивачем розмірі 34847,45 грн.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 як професійний юрист достовірно знає, що відповідно до ст. 635 ЦК України домовленість про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири оформлюється попереднім договором, не спростовують наведених висновків суду першої інстанції, не доводять наявності договірних відносин між сторонами, на підставі яких відповідач міг би отримати від позивача спірні грошові кошти, та не приймаються апеляційним судом.

Апеляційний суд відхиляє як нічим не підтверджені і такі, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 протягом трьох років була директором одного з належних відповідачу підприємств ПП «Нові горизонти», весь час співпраці користувалась повною довірою відповідача і діяла на підставі виданих від імені відповідача та в інтересах його компаній нотаріальними довіреностями, здійснювала юридичний супровід бізнесу, пов`язаного з будівництвом, продажем і орендою нерухомості в м. Ірпінь, укладала правочини від імені відповідача та отримувала грошові кошти, з огляду на те, що вказані обставини не повідомлялися ОСОБА_1 до суду першої інстанції та на підтвердження вказаних обставин відповідачем не було подано належних та допустимих доказів в строки та в порядку, встановленому ст. 83 ЦПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що на початку 2020 року між сторонами виник конфлікт, пов`язаний з відмовою ОСОБА_3 як повіреної ОСОБА_1 надати звіт про вчинені від імені клієнта операції та отримані кошти і активи, в результаті чого співпраця між ними припинилась, а позивач отримала від імені ОСОБА_1 грошові кошти в значній сумі готівкою та на банківську картку, апеляційний суд враховує, що вказані обставини не є предметом доказування в даній справі.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 в результаті нібито викрадення у ОСОБА_1 документів, які стосуються її особисто, підроблення документів від імені ТОВ «Стандарт-Білдінг», вже отримано у власність дві квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , відповідач фактично посилається на обставини, що містять ознаки кримінального правопорушення, однак при цьому не надає доказів звернення до правоохоронних органів за фактом скоєння таких правопорушень, доказів відкриття кримінальних проваджень за фактами викрадення документів, їх підробки, заволодіння чужим майном, а також вручення підозри ОСОБА_3 , відтак ці доводи відхиляються апеляційним судом як нічим не підтверджені припущення.

Крім того, апеляційним судом відхиляються доводи відповідача щодо заволодіння ОСОБА_3 квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , одну з яких ( АДРЕСА_3 ) вона нібито продала, і отримані від цього правочину грошові кошти 28 грудня 2019 року перерахувала на його рахунок, намагаючись частково розрахуватися з відповідачем за привласнені квартири, оскільки доказів на підтвердження даних доводів до матеріалів справи відповідачем не надано.

Крім того, відповідачем не обґрунтовано, з якою кінцевою метою ОСОБА_3 здійснювалося перерахування на його рахунок грошових коштів, отриманих, згідно його доводів, від продажу привласненої нею квартири, аби частково розрахуватися за привласнене майно, якщо в подальшому нею подано позов до ОСОБА_1 про повернення коштів як безпідставно набутих.

Апеляційний суд приймає до уваги, що копія довіреності від 06 вересня 2019 року, виданої ОСОБА_1 , а також копії договорів про відступлення права вимоги грошових коштів у спільній діяльності, укладених в серпні 2019 року ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 , були долучені адвокатом Іордановим К.І. в інтересах ОСОБА_1 до заяви про скасування заходів забезпечення позову (а. с. 83 - 111 т. 1) і могли підлягати оцінці в межах вирішення даного процесуального питання, однак у якості самостійних доказів на спростування аргументів ОСОБА_3 по суті спору, викладених у позові, ці документи суду не надавались.

Апеляційний суд також враховує, що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 березня 2023 року, занесеною до протоколу судового засідання, було відмовлено в прийнятті відзиву сторони відповідача на позовну заяву в зв`язку з закінченням строку для його подачі, про що також зазначено в судовому рішенні, і доводи апеляційної скарги не містять аргументів проти висновків суду першої інстанції в цій частині.

Таким чином, з огляду на відсутність в матеріалах справи заперечень відповідача проти наведених позивачем обставин, які мали бути викладені у відзиві на позовну заяву в порядку та в строки відповідно до ст. 178 ЦПК України, є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що версія подій, викладена ОСОБА_3 в позові, є очевидно неправдивою, проте лише ця версія була прийнята до уваги судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недотримання принципу змагальності сторін.

Також апеляційний суд не приймає як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами, доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу щодо зловживання стороною відповідача процесуальними правами.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.