Номер провадження: 22-ц/813/6081/23
Справа № 522/1515/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Пересипка Д.В.

учасники справи: скаржник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , стягувач ОСОБА_3 , суб`єкт оскарження Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2023 року, постановлену Приморський районним судом м. Одеси у складі: судді Бондаря В.Я. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на постанови Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни, стягувач: ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

24.03.2023 (зареєстровано 27.03.2023) через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала до суду скаргу на постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни, стягувач: ОСОБА_3 .

В обґрунтування скарги зазначила, що 13.03.2023 приватним виконавцем Русецькою О.О. прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження №71281854 на підставі виконавчого листа № 522/1515/16-ц, виданого 16.12.2022 Приморським районним судом м.Одеси про стягнення з неї на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 200 000 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ на час винесення рішення 5 234 000 грн, 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 353456 грн та судового збору у розмірі 6890 грн, всього: 5594346,71 грн.

13.03.2023 прийнято постанову про стягнення з неї основної винагороди приватного виконавця у розмірі 766 717,67 грн, але арешт коштів та майна накладено на суму 8434394,38 грн, тобто на 2 мільйони більше навіть чим ухвалено у рішенні суду.

У постанові від 13.03.2023 відсутній розрахунок та порядок стягнення основної винагороди. Відповідно до рішення, виконавчого листа та постанови про відкриття виконавчого провадження розмір заборгованості складає 5594346,7 грн, відповідно 10% від вказаної суми дорівнює 559434,67 грн, а не сума, зазначена приватним виконавцем.

Посилаючись на те, що приватний виконавець помилково здійснила обрахування основної винагороди від суми заборгованості в доларах по курсу на день прийняття постанови, і яка повинна розраховуватися від суми, вказаної у виконавчому листі у гривні, та у разі курсових змін в процесі виконання мала можливість прийняти іншу постанову; при накладення арешту на кошти та майно приватний виконавець розрахувала суму основного боргу на 2072829,62 грн більше ніж зазначено у виконавчому документі; у зв`язку з прийняттям НБУ постанови № 18 від 24.02.2022, якою обмежено продаж іноземної валюти фізичним особам та виконавцям в процесі виконання судових рішень, приватний виконавець не має можливості перерахувати кошти в іноземній валюті стягувачу, а арешт майна застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що наразі неможливе, просила суд:

- визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни від 13.03.2023 у ВП № 71281854 про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця у розмірі 766717,67 грн;

- визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни від 14.03.2023 у ВП № 71281854 про накладення арешту на кошти ОСОБА_1 на суму 8434394,38 грн;

- визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни від 14.03.2023 у ВП № 71281854 про накладення арешту на майно ОСОБА_1 на суму 8434394,38 грн.

Приватний виконавець Дніпропетровського виконавчого округу Русецька О.О. подала до суду заперечення на скаргу, в яких зазначила, що заборгованість за рішенням суду стягнуто в іноземній валюті, а тому вона правильно розрахувала суму основної винагороди по курсу НБУ станом на 13.03.2023. Доводи заявника про неможливість розраховувати суму основної винагороди від суми визначеної в доларах США спростовуються висновками Верховного суду у постанові від 15.07.2020 при розгляді справи 711/12474/14-ц. Під час зміни курсу долара США під час процедури виконання, що призведе до зміни суми стягнення у еквіваленті гривня, приватний виконавець не позбавлена права прийняти іншу постанову з урахуванням курсових змін, про що також зазначає і сам скаржник. На час відкриття виконавчого провадження 200000 доларів США становило 7313720 грн. Приписи ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» надають виконавцю права накладати арешт на все майно не лише на окремі речі. Застосування постанови НБУ № 18 вважає помилковим, адже вона введена на певний час і заявник не вказує, який підпункт з 38 наявних порушила приватний виконавець. Нездійснення виконавчих дій у провадженні, стягнення за яким передбачено в іноземній валюті, призвело б до можливості заявниця за час дії воєнного стану зняти кошти, щоб уникнути в подальшому відповідальності з повернення боргу. 14.03.2023 винесена постанова про виправлення помилки в постанові про стягнення основної винагороди, в якій зазначено розрахунок основної винагороди виконавця та стягнуту основну винагороду у розмірі 20000 дол. США та 35345,67 грн. Постанова приватного виконавця про стягнення основної суми винагороди виноситься в силу закону разом з постановою про відкриття виконавчого провадження, відповідно надання оцінки правомірності спірної постанови може бути надана лише у разі оскарження правомірності дій приватного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (том 1, а.с. 161-169).

У запереченнях на скаргу ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 у повному обсязі з аналогічних підстав, наведених у запереченнях приватним виконавцем (том 1 а.с. 149-155).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2023 року скаргу ОСОБА_1 на постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни, за участі стягувача: ОСОБА_3 залишено без задоволення.

ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2023 року, постановити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що висновки суду про правильність здійсненого приватним виконавцем розрахунку суми боргу у гривні у еквіваленті до суми боргу в доларах США, по курсу НБУ станом на день відкриття виконавчого провадження, без наведення відповідної норми матеріального права, не відповідають обставинам справи, зокрема, приватний виконавець приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження, зазначила суму стягнення відповідно до рішення суду, але в розрахунку зазначає про збільшення суми боргу більше ніж на 2 000 000,00 грн, що є порушенням прав боржника. Вважає, що суд помилково дійшов висновку про наявність у приватного виконавця повноважень 13.03.2023 року приймати постанову про стягнення основної винагороди більше 10% ніж зазначено у виконавчому листі, та у постанові про відкриття виконавчого провадження, так як, сума основної винагороди розраховується виключно у гривні, тому на день прийняття постанови про стягнення основної винагороди (в той же день, що постанова про відкриття виконавчого провадження), у приватного виконавця відсутні законні підстави розраховувати суму основної винагороди від суми визначеної у доларах США, але є право розрахувати від суми, що зазначена у виконавчому листі у еквіваленті в гривні. Надалі, у разі зміни курсу долара США, під час процедури виконання, що призведе до збільшення суми, яка зазначена у виконавчому документі, що підлягає стягненню, приватний виконавець не позбавлений права прийняти іншу постанову з урахуванням курсових змін.

Вважає, що суд помилково ототожнює момент стягнення з боржника та відкриття виконавчого провадження та застосував курс долару США на день відкриття виконавчого провадження, оскільки розрахунок основної винагороди більше на 2 000 000,00 грн ніж зазначено у виконавчому листі та в постанові про відкриття виконавчого провадження, і це свідчить також про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що є підставою для скасування ухвали від 20.04.2023.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду про відсутність помилки в розрахунку приватного виконавця у постановах про арешт коштів та арешт майна та зазначає, що суд помилково вважає, що сума за виконавчим листом в гривневому еквіваленті складає 7 667 176,71 грн станом на день відкриття виконавчого провадження, хоча в постанові про відкриття виконавчого провадження зазначена інша сума в гривневому еквіваленті, а тому і подальші розрахунки як основної винагороди так і суми коштів що підлягають арешту та майна на збільшену суму є невірними.

Висновок суду про те, що введення встановлених постановою правління НБУ № 18 від 24.02.2022 певних обмежень щодо купівлі-продажу іноземної валюти не свідчить про нереальність виконання рішення, вважає таким, що також не відповідає матеріалам справи та суперечить реальності виконання рішення. Також, суд не надав оцінки тому, що у стягувачки відсутній відкритий рахунок у іноземній валюті, а в матеріалах виконавчого провадження наявний рахунок лише в гривнях, і це вказує на те, що арешт на кошти та майно боржника не можуть бути виконані на даний час, тобто ці постанови не забезпечують реальність виконання рішення суду на підставі якого виданий виконавчий лист.

Суд залишив поза увагою те, що постанови від 14.03.2023 про арешт коштів та арешт майна боржника всупереч ч. 1 ст. 56 ЗУ "Про виконавче провадження" фактично не можуть бути застосовані для забезпечення реального виконання рішення, окрім як блокування всіх рахунків боржника, що свідчить про неможливість прийняти рішення про закінчення виконавчого провадження та відповідно суперечить співмірності заходів примусового виконання рішень.

Порушення норм процесуального права вбачає в тому, що в електронній та паперовій справі відсутні протоколи судового засідання від 20.04.2023 № 1454280 та № 1454482, а також відсутній технічний відеозапис судового засідання, які секретар суду зобов`язаний був вести та підписати у підсистемі ВКЗ. В паперових матеріалах справи (1-239 арк) відсутня довідка чи акт про несправність системи, тощо.

Від приватного виконавця Дніпропетровського виконавчого округу Русецької О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що у зв`язку із тим, що виконавчий документ пред`явлено до виконання 13.03.2023 року, курс валюти та відповідно гривневий еквівалент зазначено на момент відкриття виконавчого провадження, а саме: відповідно до офіційного курсу НБУ на 13.03.2023 року (1 долар США складав 36,5686 грн), а тому загальний гривневий еквівалент у виконавчому провадженні, відкритого на 200 000 доларів США та 353456,71 грн станом на 13.03.2023 року складав 7 667 176,71 грн.

В спростування твердження скаржника про те, що постанова про відкриття прийнята на суму 5 591 346,71 грн послалась на пункт 7 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, відповідно до вимог якого у вступній частині постанови про відкриття виконавчого провадження повністю відтворюється резолютивна частина рішення .

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в постанові про стягнення основної винагороди від 13.03.2023 року відсутній розрахунок та порядок стягнення основної винагороди зазначила, що в мотивувальній частині постанови нею наведено розрахунок основної допомоги та порядок її стягнення з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Твердження скаржника про визначення нею суми основної винагороди більше на 207 282,99 грн ніж сума боргу вважає хибними, оскільки виконавче провадження відкрито на 200 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 7 373 720 грн + 353 456,71 грн, а всього 7 667 176 грн, а тому 10 % від цієї суми складає 766 717, 67 грн.

Також зазначила, що 14.03.2023 нею прийнято постанову про виправлення помилки в постанові про стягнення основної винагороди приватного виконавця та мотивувальну частину якої викладено в новій редакції з наведенням розрахунку основної допомоги, а абзац другий пункту першого резолютивної частини постанови про стягнення основної винагороди викладено в наступній редакції: «Основну винагороду у сумі 20 000 доларів США та 35 345,67 грн».

Вважає, що винесення постанови в гривневому еквіваленті не порушило права боржника у виконавчому провадженні, оскільки гривневий еквівалент суми основної винагороди повністю відповідає сумі, яка підлягає стягненню.

Також послалась на викладені в постановах Верховного Суду від 03.03.2020 року у справі № 260/801/19 висновки, відповідно до яких надання оцінки правомірності постанови приватного виконавця про стягнення основної суми винагороди може бути надано лише у разі оскарження правомірності дій приватного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та оскарження такої постанови.

Зазначає, що твердження скаржника про те, що арешт на майно та кошти боржника накладено у розмірі більшому ніж потрібно для забезпечення виконання рішення, є хибним та не відповідають дійсності, оскільки відповідно до вимог пункту 3 статті 56 Закону арешт накладено у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної суми винагороди приватного виконавця.

Вважає, що судом правомірно відмовлено скаржнику у поновленні пропущеного строку оскарження постанови про відкриття провадження, яку, як зазначено у скарзі представником скаржника, отримано ОСОБА_1 через застосунок ДІЯ 13 березня 2023 року.

Посилання скаржника на постанову Національного банку України № 18 вважає недоречним, оскільки станом на поточну дату заборгованість у виконавчому провадженні не погашена навіть частково, а постанова прийнята лише на період воєнного часу, тому оскарження дій приватного виконавця є передчасним.

Крім того, вказує, що стягнення коштів в іноземній валюті встановлює стаття 49 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до цієї норми права 200 000 доларів США будуть стягуватися за курсом купівлі на відповідний день платежу/стягнення, а тому еквівалент в гривні у виконавчому провадженні є умовним та не є сталим. Згідно відомостей, що містяться у виконавчому провадженні, ні майна, ні коштів в національній чи іноземній валютах не виявлено, боржником до виконавця не подано декларацію про майновий стан та будь-яких пояснень щодо невиконання судового рішення.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О. апеляційну скаргу не визнала та підтримала свій відзив на неї.

Представник стягувача Валянської Н.В. вважала апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної інстанції, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 вказаної норми).

Щодо вимог скарги про визнання дій приватного виконавця незаконними та скасування постанои про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення з боржника основної винагороди

Постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19) вказано, що:

«юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19), і підстав для відступлення від неї не вбачається».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19) зазначено, що: «імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21) вказано, що:

«частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Аналізуючи зазначені норми права у поєднанні з висловленими Великою Палатою Верховного Суду принципами визначення юрисдикції спорів, пов`язаних з виконанням виконавчих документів, слід дійти висновків, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону України «Про виконавче провадження», підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20 (провадження № 61-1св21) зроблено висновок, що «правовідносини в частині визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження є адміністративно-правовими, а тому справа у цій частині підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства».

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково (п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору (частина четверта статті 377 ЦПК України).

У справі, що переглядається: при зверненні зі скаргою ОСОБА_1 просила, зокрема, визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. у виконавчому провадженні № 71281854 незаконними та скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника розмір основної винагороди в розмірі 766 717, 67 грн.

Суд не врахував, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов приватного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення основної винагороди можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Скарга ОСОБА_5 в частині оскарження зазначених постанов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Тому провадження у справі у цій частині належить закрити та повідомити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи у частині цих вимог скарги віднесений до юрисдикції адміністративного суду.

Щодо вимог скарги про визнання неправомірними та скасування постанов приватного виконавця про накладення арешту на кошти ОСОБА_1 та про накладення арешту на майно ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України).

Статтею 447 ЦПК України визначено право сторін виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який відхилив доводи ОСОБА_1 щодо неправомірності дій приватного виконавця при винесенні постанов про накладення арешту на кошти та про накладення арешту на майно заявниці як боржника у виконавчому провадженні.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Судом встановлено та ніким по справі не оспорюється, що 13 березня 2023 року за заявою стягувача ОСОБА_3 приватним виконавцем Дніпропетровської області Русецькою О.О. постановою від 13 березня 2023 року відрите виконавче провадження № 712281854 щодо виконавчого листа № 522/1515/16-ц, виданого 16.12.2022 Приморським районним судом м. Одеса про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми заборгованості за договором позики № 01/10/13 від 01.10.2013 у розмірі 200 000 доларів США, що еквівалентно по курску НБУ на час винесення рішення 5 234 000 грн, 3% річних від простроченої суми боргу за період з 02.08.2015 по 23.04.2018 у сумі 353 456,71 грн, судового збору у розмірі 6890 грн (а.с. 12).

13 березня 2023 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою Оксаною Олександрівною ухвалено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, згідно якою загальна сума мінімальних витрат становить 500 грн, а також постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 766 717,67 грн (том 1, а.с. 14, 16).

14 квітня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою Оксаною Олександрівною винесено постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, якою внесено виправлення до документу «Постанова про стягнення з боржника основної винагороди»: мотивувальну частину постанови від 13.03.2023 ВП №71281854 викладено в наступній редакції:

«Відповідно до ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». За вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. 2. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України Постанова № 643 від 08.09.2016 року зі змінами, у розмірі 10 % що підлягає стягненню за виконавчим документом, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди розраховується за наступною формулою : А х 10% = W Де А - сума, що підлягає стягненню за виконавчим документом; W сума основної винагороди приватного виконавця. Сума стягнення за виконавчим документом = (200 000,00 дол. США (що в гривневому еквіваленті на 13.03.2023 складає 7 313 720,00 грн. + 353 456,71 грн.)х 10% =20 000,00 дол. США (що в гривневому еквіваленті на 13.03.2023 складає 731 372,00 грн + 35 345,67 грн., основної винагороди приватного виконавця, що підлягає стягненню з боржника. Основна винагорода стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом. Абзац другий пункту першого резолютивної частини постанови про стягнення основної винагороди викласти в наступній редакції: «Основну винагороду у сумі 20 000,00 дол.США та 35 345,67 грн.» (том 1, а.с.99-100).

14 березня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою Оксаною Олександрівною винесено постанову про арешт майна, згідно якої накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 8434394,38 грн (том 1, а.с. 15).

14 квітня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою Оксаною Олександрівною винесено постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, якою внесено виправлення до документу «Постанова про арешт майна боржника» від 14.03.2023: абзац другий пункту першого постанови про арешт майна боржника від 14.03.2023 року ВП №71281854 викладено в наступній редакції : «у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 220 000,00 доларів США та 389 302,38 грн. (повний гривневий еквівалент станом на 14.03.2023 року складає 8 434 394,38 грн.)» (том 1, а.с. 102-103).

14 березня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою Оксаною Олександрівною винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 , а саме арешт грошових коштів, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови, крім коштів, звернення стягнення на якої заборонено законом, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 8434394,38 грн (том 1, а.с. 17).

14 квітня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою Оксаною Олександрівною винесено постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, якою внесено виправлення до документу «Постанова про арешт коштів боржника» від 14.03.2023: абзац другий пункту першого постанови про арешт коштів боржника від 14.03.2023 року ВП №71281854 викладено в наступній редакції : «у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 220 000,00 доларів США та 389 302,38 грн. (повний гривневий еквівалент станом на 14.03.2023 року складає 8 434 394,38 грн.)» (том 1, а.с. 106-107).

Листом від 31.03.2023 року АТ «Піреус Банк МКБ» повідомив приватного виконавця Русецьку О.О. про неможливість накладення арешту, оскільки ОСОБА_1 станом на 31.03.2023 не є клієнтом АТ «Піреус Банк МКБ» (том 1, а.с. 94).

ОСОБА_1 також не є клієнтом АБ «Південний», АТ «Банк Кредит Дніпро», АТ «МР Банк» (а.с.108), АБ «Укргазбанк» (том1, а.с. 95, 96, 109).

Отже, у постанові приватним виконавцем розраховано суму, що підлягає стягнененню, в загальному гривневому еквіваленті станом на 13.03.2023 у сумі 7 667 076, 71 грн.

Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судом проведена належна правова оцінка доказів.

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі (стаття 56 Закону № 1404-VIII).

Перелік майна та рахунків, на які згідно закону встановлено обмеження щодо накладення арешту, визначений законом.

Доводи апеляційної скарги не містять належного обґрунтування незаконності дій приватного виконавця, яким винесено оскаржувані постанови про арешт.

Крім того, вимоги скарги ОСОБА_1 про скасування постанов приватного виконавця про арешт майна та коштів боржника є похідними від вимоги про скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, яка наразі ніким не оскаржена та не скасована.

Довід апеляційної скарги про те, що приватним виконавцем порушено права скаржника внаслідок збільшення суми стягнення за виконавчим листом колегія суддів відхиляє з таких підстав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказано, що «правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Із матеріалів справи убачається, що, ухвалюючи рішення у справі, Шевченківський районний суд визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення. Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про необхідність відступити від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування пункту 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1445цс17».

В постанові від 14.03.2023 про арешт коштів боржника зазначено про накладення арешту на грошові кошти, що міститься на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

При цьому, в постанові зазначено, що арешт накладається у межах суми звернення стягнення у розмірі 8434394,38 грн, в постанові про виправлення помилки наведена така ж сума, але зазначено детальніший розрахунок.

Основна сума боргу за виконавчим листом станом на 14.03.2023 становила 7667076,71 грн, адже, як наголошував суд раніше, заборгованість за договором позики за виконавчим листом стягнута в доларах США, а саме в розмірі 200 000 доларів США, а не в гривні станом на день ухвалення рішення.

Розмір основної винагороди, як зазналося вище, становить 766717,67 (в еквіваленті враховуючи постанову про виправлення помилок), а розмір мінімальних витрат становить 500 грн, що в цілому становить 8434394,38 грн, про що і зазначено приватним виконавцем.

Отже, враховуючи, що помилка в розрахунку приватного виконавця у постановах про арешт коштів та арешт майна відсутня, а тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що арешт на майно та кошти боржника накладено на все майно та кошти у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної суми винагороди приватного виконавця.

Необгрунтованим і таким що не ґрунтується на вимогах закону також є довід апеляційної скарги про те, що введення встановлених постановою правління НБУ №18 від 24.02.2022 певних обмежень щодо купівлі-продажу іноземної валюти свідчить про нереальність виконання рішення суду, а у стягувачки відсутній відкритий рахунок у іноземній валюті, і це на думку скаржника не забезпечить реальність виконання рішення суду на підставі якого виданий виконавчий лист, з таких підстав.

Порушення норм процесуального права, зокрема, відсутність в електронній та паперовій формі протоколів судового засідання від 20.04.2023 р. № 1454280 та № 1454482, а також відеозапису судового засідання, які секретар суду зобов`язаний був вести та підписати у підсистемі ВКЗ, судом апеляційної інстанції під час перегляду справи не встановлено, і такі доводи скаржника спростовуються матеріалами справи, які містять протокол судового засідання від 20 квітня 2023 року, а також технічний запис судового засідання (том 1, а.с. 218-224, 245).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про правомірність дій приватного виконавця під час винесення постанов про накладення арешту на майно та на кошти заявниці та безпідставність апеляційної скарги в наведеній частині.

Керуючись ст. 255, 367, 374, 375, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2023 року в частині вимог про визнання неправомірною та скасування постанови приватного виконавця виконачого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни від 13.03.2023 у ВП № 71281854 про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця у розмірі 766717,67 грн скасувати.

Провадження у справі в частині вимог про визнання неправомірною та скасування постанови приватного виконавця виконачого округу Дніпропетровської обласної Русецької Оксани Олександрівни від 13.03.2023 у ВП № 71281854 про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця у розмірі 766717,67 грн закрити.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 15 вересня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: Ю.П. Лозко

Н.В. Стахова