Справа № 761/9877/21
Провадження № 2/761/299/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Габунії Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

16.03.2021 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі сторонами було придбано вищезазначене спірне майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку встановленому законодавством. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не вбачається можливим, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав.

Ухвалою від 19.03.2021 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 29.08.2022 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позові та інших поданих ним заявах по суті справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав викладених у відзиві на нього, а також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, що також є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що з 11.06.2005 р. по 10.02.2009 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб та розірвання шлюбу, а також не заперечується сторонами.

Перебуваючи в шлюбі, під час спільного проживання, сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі продажу квартири від 05.03.2007 р., зареєстрованого в реєстрі за № 275, вказана квартира була придбана покупцем ОСОБА_3 (відповідачко) за 873650,00 грн., що на день укладання договору еквівалентно 173000,00 дол. США.

Для придбання вказаної квартири на ім`я відповідачки було укладено кредитний договір № 16/п/42/2007-840 від 05.03.2007 р. з ВАТ «КБ «Надра» на суму 155700,00 дол. США.

Для забезпечення боргових зобов`язань відповідачки за кредитним договором, було укладено між нею і банком іпотечний договір, посвідчений нотаріусом від 05.03.2007 р. та зареєстрований в реєстрі за № 278, за яким в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 , а також між банком і позивачем було укладено договір поруки від 05.03.2007 р., за яким ОСОБА_1 поручився за виконання кредитного договору на той час його дружиною - відповідачкою у справі.

На даний час кредитні зобов`язання взяті на себе відповідачкою, і за які поручився позивач не виконані, квартира перебуває в іпотеці.

Після розірвання шлюбу між сторонами у справі, в спірній квартирі залишилася проживати відповідачка та син сторін.

Питання щодо поділу спільно набутого майна подружжя між сторонами не вирішувалось ні в судовому, ні в позасудовому порядку.

Частиною 1 статті 69 СК України регламентовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Сторона відповідача у відзиві на позов, а також в судовому засіданні наполягає на тому, що спірна квартира не підлягає поділу між сторонами, оскільки придбана за особисті кошти відповідачки, а тому не є спільним майном подружжя.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 6, передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. А частиною 7, визначено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами від 09.12.2008 р. в справі № 2-2370-1/08, судом встановлено, що сторони з червня 2007 року не ведуть спільне господарство, мають окремий бюджет, не підтримують шлюбні стосунки. Вказана обставина не підлягає доказуванню в силу положень ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Сторона відповідачки, як на підставу своїх заперечень проти позову посилається на отримання нею в борг 15.01.2017 р. від своєї матері за розпискою 60000,00 дол. США на купівлю квартири, які потім повернула матері самостійно 06.12.2021 р. Також на квитанції про сплату боргу за кредитом як до розірвання, так і після розірвання шлюбу.

Разом з тим, відповідно до ч.ч.2,4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, суд вважає, з урахуванням того, що борг отримувався відповідачкою в період коли сторони перебували в шлюбних відносинах, що цей правочин був вчинений нею в інтересах сім`ї, а тому не може вважатися, що вона придбала частину спільної квартири за особисті кошти.

Також, як вбачається з постанови Апеляційного суду м.Києва від 07.02.2018 р. в справі № 2-10548/10, зі сторін солідарно стягнуто борг за кредитним договором на користь ВАТ «КБ «Надра», який станом на січень 2010 року не був погашений сторонами, а тому всі оплати за вказаним кредитом, що здійснюють сторони самостійно, вони сплачують цей борг як солідарні боржники, з послідуючими наслідками, що передбачені ЦК України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном сторін придбаним підчас шлюбу, а тому вона підлягає поділу в рівних частках між сторонами. За таких обставин, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 , суд вважає за необхідне в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Суд вважає безпідставним посилання сторони відповідачки на те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності на звернення до суду, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 р. у справі № 6- 258цс15).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру Іпотек, яку позивач отримав 09.08.2019 р., в кредитному зобов`язанні відповідачки відбулась заміна кредитора на ОСОБА_4 , який є її батьком, що не оспорювалось стороною відповідачки. Зміна кредитора відбулась внаслідок укладення двох договорів від 04.05.2018 р.

Після з`ясування вказаних обставин, 11.02.2020 р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання вказаних договорів недійсними та скасування рішень приватного нотаріуса про реєстрацію (справа № 760/3664/20).

Враховуючи, що після розірвання шлюбу сторони перебуваю у неприязних відносинах, про вказані вище дії пов`язані зі зміною кредитора, і як наслідок іпотекодержателя, позивача повідомлено не було, а тому суд вважає, що оскільки про вказані обставини позивач дізнався тільки 09.08.2019 р., а до суду звернувся з даним позовом 16.03.2021 р., ним не пропущено трирічний строк позовної давності. Крім того цей строк не пропущено навіть, якщо відраховувати його від 04.05.2018 р., тобто дати зміни кредитора у зобов`язанні відповідачки, забезпеченого спірною квартирою.

Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 8794,00 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 8794 (вісім тисяч сімсот дев`яносто чотири) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: