Номер провадження: 22-ц/813/1257/23
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія»,

відповідач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 січня 2021 року у складі судді Аліної С.С.,

встановив:

В серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку» (правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просять стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 704 952,57 грн.

Позов обґрунтовано тим, що між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №MKEXP2.162210.001 від 28.08.2013, за яким відповідачка отримала кредит у розмірі 125 000 гривень під 20% річних з терміном користування до 27 серпня 2015 року. Відповідачка ОСОБА_1 зобов`язалась повернути ці грошові кошти, здійснюючи погашення заборгованості та сплачуючи проценти за користування кредитними ресурсами. У результаті невиконання умов кредитного договору, згідно наданих позивачем розрахунків, у відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором № МКЕХР2.162210.001 від 28.08.2013 становить в розмірі 704 952,57 грн, а саме: прострочена заборгованість за кредитом 101 291,12 грн; прострочена заборгованість за процентами по кредиту 115 084,89 грн; поточна заборгованість за комісією по кредиту 1 250,00 грн прострочена заборгованість за комісією по кредиту 47 500,00 грн; заборгованість за штрафами та/або пенею за кредитним договором 439 826,56 грн та судові витрати. Із метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором 28.08.2013 між позивачем ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та відповідачем ОСОБА_2 укладено Договір поруки №PX029031.162223/001. Відповідач ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором виступив поручителем та зобов`язався сплатити грошову суму, яку вимагає кредитор, у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, тому позивач вимагає стягнути суму боргу з відповідачів у солідарному порядку. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 січня 2021 року позовну заяву задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за Кредитним договором № МКЕХР2.162210.001 від 28.08.2013 в розмірі 704 952,57 грн, що складається з: прострочена заборгованість за кредитом 101 291,12 грн; прострочена заборгованість за процентами по кредиту 115 084,89 грн; поточна заборгованість за комісією по кредиту 1 250,00 грн; прострочена заборгованість за комісією по кредиту 47 500,00 грн; заборгованість за штрафами та/або пенею за кредитним договором 439 826,56 грн. Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» судовий збір у розмірі 1316,14 грн.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі та покласти на позивача судові витрати. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника, щодо яких відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи на 21 січня 2021 року, суд розгляд справи не відклав, причини їх неявки в судове засідання не з`ясував, порушив конституційне право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на участь у судовому розгляді, не забезпечив їм можливості надати суду докази та навести доводи. Крім того, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи. Так, ухвалою 06.06.2017 було призначено судову почеркознавчу експертизу, однак справу повернуто до суду для конкретизації поставлених запитань та надання додатково умовно вільних зразків підпису, та в подальшому, 16 січня 2018 року ухвалою суду у справі призначено почеркознавчу експертизу, яка до теперішнього часу не виконана. Суд першої інстанції не належним чином повідомив відповідачів про дату судового розгляду, не витребував ряд документів, які мають істотне значення для розгляду справи чим позбавив відповідачів реалізувати своє право на захист.

22.07.2021 ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» надало суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що 14.06.2018 суд ухвалою прописав, що 12.06.2018 на адресу Суворовського районного суду м. Одеси надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи за №18-271 від 04.06.2018, оскільки не було виконано клопотання експерта.З моменту підписання кредитного договору ОСОБА_1 свою адресу не змінювала, про це свідчить той факт, що в апеляційній скарзі вказано без змін її адреса. Також в апеляційній скарзі вказано відповідачами, що вони знали про слухання справи, оскільки вказують на ухвали суду, а саме 06.06.17 та 16.01.18. Факт неотримання стороною справи кореспонденції, якою суд, надсилав копії судових рішень за належною адресою, та, яка повернулася у зв`язку з неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною пропуску строку на оскарження рішення суду. Такий правовий висновок зробив Верховний Суду постанові від 23.04.2018 у справі №916/3188/16.

В судове засідання представник ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» надав заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідачів та їх представника, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Задовольняючи позов, суд обмежився цитування норм ЦК України щодо кредитних відносин, висновків про стягнення боргу по суті не мотивував, розглянув справу за відсутності відповідачів без належного сповіщення.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 128-130,223 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстави, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), N 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на "усне слухання". Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA,

N 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі "Надточій проти України" (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Однак, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції на зазначені вимоги законодавства уваги не звернув, розглянув позов без належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце її розгляду, чим грубо порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

При цьому районним судом судові повістки взагалі відповідачам не направлялися.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на доводи апеляційної скарги та встановлені порушення, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового по суті справи.

Встановлено, що 28.08.2013 між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №MKEXP2.162210.001, за яким остання отримала кредит у розмірі 125000,00 гривень під 20% річних з терміном користування до 27 серпня 2015 року, при цьому відповідач зобов`язалась повернути ці грошові кошти, здійснюючи погашення заборгованості та сплачуючи проценти за користування коштами (а.с.8-11, т.1).

28.08.2013 між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_2 укладено Договір поруки №PX029031.162223/001. ОСОБА_2 виступив поручителем за Кредитним договором №MKEXP2.162210.001 від 28.08.2013 (а.с.12,т.1).

Умови договору ОСОБА_1 не виконувала, тому станом на 06.04.2017 заборгованість складає 704 952,57 грн., що складається з: прострочена заборгованість за кредитом 101 291,12 грн.; прострочена заборгованість за процентами по кредиту 115 084,89 грн.; поточна заборгованість за комісією по кредиту 1 250,00 грн.; прострочена заборгованість за комісією по кредиту 47 500,00 грн.; заборгованість за штрафами та/або пенею за кредитним договором 439 826,56 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 06.04.2017 (а.с.9-26, т.2).

ТОВ «Довіра та Гарантія» є правонаступником ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» у зобов`язальних відносинах з відповідачами.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заперечували, що підписували угоди та отримували кошти, тому ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06.06.2017 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені питання щодо належності їм підписів на кредитному договорі №MKEXP2.162210.001 від 28.08.2013; таблиці визначення загальної вартості споживчого кредиту (додаток№1) у рядку «позичальник»; графіку погашення кредиту до кредитного договору №MKEXP2.162210.001 (додаток №2); у дозволі дружини на поруку від 28.08.2013; у договорі поруки №PX029031.162223/001 від 28.08.2013; листі дозволі чоловіка від 28.08.2013.

Проте експертне дослідження не було проведене в зв`язку з невиконанням вимог - ненаданням необхідної кількості достовірних зразків із підписами ОСОБА_1 та несплатою послуг експерта, що входило до обов`язків ОСОБА_3 (а.с.45-46,т.3).

Враховуючи те, що відповідачі не надали належних та допустимих доказів, які б доводили, що кредитний договір та договір поруки ними не підписувалися, тому підстав вважати їх нікчемними підстави відсутні.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилалися на використання їх документів третіми особами для незаконного, всупереч їх волі отримання коштів за кредитом, проте не надали доказів звернення до правоохоронних органів з приводу порушення їх прав такими особами.

Крім того, надані на обґрунтування позову документи свідчать про те, що кредит частково погашався ОСОБА_1 (а.с.9,т.2).

За таких обставин відсутні правові підстави вважати відсутніми боргові зобов`язання у відповідачів, які виникали у зв`язку з неналежним виконанням кредитного договору.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У справі, яка переглядається, строк кредитного договору встановлений сторонами до 27 серпня 2015 року, однак 17 березня 2014 року банк надіслав відповідачам повідомлення про зміну строку дії кредитного договору до 17 квітня 2014 року.

Тобто, ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» використало згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України та пунктом кредитного договору право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом направлення зазначеного повідомлення.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором, на підставі якого суд ухвалив рішення, заборгованість за процентами та пенею позивачем нараховувалася до 06 квітня 2017 року (а.с.9-27,т.2).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 17 квітня 2014 року (направлення вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки, що не були враховані судом першої інстанції під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Враховуючи унеможливлення нарахування процентів та пені поза межами строку дії договору, то стягненню підлягає заборгованість за тілом кредиту, а також проценти та пеня в межах строку дії договору, тобто до 17 квітня 2014 року у розмірі , яка складається із: 101 291,12 грн тіло кредиту, 16 877,62 проценти, 1 264,08 грн - штрафи та/або пеня.

Пунктом 1.1.4 кредитного договору передбачений обов`язок ОСОБА_1 щомісячно сплачувати комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1% від суми кредиту. Кредит виданий на споживчі цілі (а.с.8т.1).

Проте вимоги про стягнення комісії є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційними та такими, що суперечать моральним засадам суспільства. Вказані вище платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", частиною четвертою ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним на підставі закону.

Нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості) має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Такі висновки викладені в постанові ВС від 20.07.2022 у справі №343/557/15, які є обов`язковими до застосування.

З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню з мотивів та підстав, викладених вище.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню в рівних частинах з відповідачів на користь позивача витрати понесені позивачем за оплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 січня 2021 року скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором в розмірі 119432,82 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 101 291,12 грн, за процентами 16 877,62 грн, за штрафами та/або пенею за кредитним договором 1 264,08 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія» судові витрати в розмірі 1316,14 грн в рівних частках з кожного.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 30.08.2023

Головуючий:

Судді: