Справа № 452/2237/21 Головуючий у 1 інстанції: Карнасевич Г.І.
Провадження № 22-ц/811/1981/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2023 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Наконечною Альоною Вікторівною, на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача в її користь грошові кошти у розмірі 6 600,21 грн, набуті без достатньої правової підстави, 11 000 грн заподіяної моральної шкоди, 1 500 грн витрат на правничу допомогу та витрати на сплату судового збору в розмірі 908 грн 00 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказувала, що рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 31 грудня 2020 року стягнуто з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк» 33 935 грн 58 коп. заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, в тому числі за простроченим тілом кредиту, та 1 695 грн 40 коп. судового збору, а всього 35 630,98грн. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Судове рішення вона виконала добровільно, сплативши на рахунок стягувача всю суму заборгованості, включаючи судовий збір в сумі 35 630,98 грн наступними платежами: в січні 2021 року (31 січня 2021 року) 1 000,00 грн, в лютому - 2021 року 34 500,00 грн, в березні 2021 року - 130,98 грн, а всього 35 630,98 грн, що підтверджується виписками по її картковому рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» станом на 29 березня 2021 року та квитанціями про сплату.

Вважає, що заборгованість за рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 31 грудня 2020 року виконала добровільно.

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2021 року виконавчий лист № 452/3090/20, виданий Самбірським міськрайонним судом Львівської області 22 лютого 2021 року на виконання рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 31 грудня 2020 року про стягнення з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк» 33 935 грн. 58 коп. заборгованості за кредитним договором та 1 695 грн 40 коп. судового збору, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Однак, відповідач, незважаючи на добровільне виконання нею судового рішення та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, самостійно, з власної ініціативи, без жодних правових підстав стягнення, стягнув з неї шляхом відрахування з її зарплатної карточки у Самбірському відділенні «Приватбанку» загальну суму коштів 6 600,21 грн, а саме: в березні 2021 року в сумі 55,08 грн, в квітні 2021 року 3 508,34 грн, та в травні 2021 року - 3 036,79 грн, що підтверджується випискою із рахунку нарахування зарплати.

Оскільки, станом на час самовільного стягнення відповідачем коштів правової підстави для такого стягнення не було, вважає, що грошові кошти в розмірі 6 600,21 грн. підлягають поверненню їй у відповідності до статті 1212 ЦК України.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, задоволено частково.

Вирішено:

стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в користь ОСОБА_1 кошти, набуті без достатньої правової підстави у розмірі 6 600 (шість тисяч шістсот) гривень 21 копійку.

Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в користь ОСОБА_1 2 000 (дві тисячі) грн. заподіяної моральної шкоди.

Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в користь ОСОБА_1 980 (дев`ятсот вісім) грн. судового збору.

Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 1500 (однієї тисячі) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржило акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», подавши в липні 2023 року апеляційну скаргу.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі заявник звертає увагу на приписи статті 1212 ЦПК України, постанови Верховного Суду та вважає, що оскільки стягнення коштів відбувалося на підставі виконавчих документів, то вважати про безпідставність набуття відповідачем коштів є неприпустимим.

Вважає, що не підлягала і задоволенню позовна вимога про стягнення моральної шкоди. Так, позивач як на факт завдання моральної шкоди покликається на здійснення банком безпідставного списання коштів, проте на підтвердження факту завдання моральної шкоди нею не надано жодних доказів.

Не погоджується заявник і з рішенням суду в частині стягнення 1 500, 00 грн витрат на правничу допомогу, оскільки, на думку заявника, такі витрати не підтверджуються жодними та допустимими доказами у справі. Крім того, судом не досліджено та не перевірено дійсне надходження суми саме за надання правничої допомоги адвокатом позивачу в суді. Не досліджено та не зазначено в судовому рішенні інформації про дійсну перевірку та відповідність реквізитів сторін та не зазначено об`єм наданої правничої допомоги і в чому саме полягає надання правничої допомоги.

Просять рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2023 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

22 серпня 2023 року зареєстровано відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», яка підписана адвокатом Наконечною Альоною Вікторівною на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2023 року. Аналіз змісту відзиву на апеляційну скаргу свідчить про згоду із рішенням суду першої інстанції, позивач вважає таке законним та обґрунтованим, ухваленим із дотриманням вимог матеріального і процесуального права. У зв`язку з чим, просить рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2023 року залишити без змін, апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», яка підписана адвокатом Наконечною Альоною Вікторівною на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2023 року - без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи.

З урахуванням вищенаведеного, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

За приписами частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Системний аналіз норм матеріального права, які регулюють набуття, збереження майна без достатньої правової підстави свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Судом встановлено, що рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 31 грудня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» - 33 935 грн 58 коп. заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за тілом кредиту, в тому числі, заборгованість за простроченим тілом кредиту, 16 95 грн 40 коп. судового збору, разом 35 630,98 грн, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно платіжних доручень позивачкою ОСОБА_1 повністю сплачено заборгованість за рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 31 грудня 2020 року включаючи судовий збір, а саме: 31 січня 2021 року 1 000,00 грн, в лютому 2021 року - 34 500,00 грн, в березні 2021 року - 130,98 грн., а всього 35 630,98 грн, що підтверджується виписками по картковому рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» станом на 29 березня 2021 року та квитанціями про сплату.

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2021 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 452/3090/20, виданий Самбірським міськрайонним судом 22 лютого 2021 року на виконання рішення Самбірського міськрайонного суду від 31 грудня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 33935 грн 58 коп. заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за тілом кредиту, в тому числі, заборгованість за простроченим тілом кредиту та 1695 грн 40 коп. судового збору, з підстав повного добровільного виконання боржником.

Відповідач, незважаючи на добровільне виконання ОСОБА_1 судового рішення, з власної ініціативи, без жодних правових підстав для стягнення, стягнув шляхом відрахування з ОСОБА_1 зарплатної карточки у Самбірському відділенні Приватбанку загальну суму коштів 6 600,21 грн, частинами: в березні 2021 року в сумі 55,08 грн, в квітні 2021 року 3 508,34 грн, в травні 2021 року 3 036,79 грн, що підтверджується виписками із рахунку нарахування зарплати.

Так, згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України (глава 83 ЦК), особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

У частині другій статті 1212 ЦК України зазначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06.02.2020 року у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 року у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 року у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Отже, відповідно до змісту статті 1212 ЦК України, ця норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших спеціальних способів захисту, зокрема, які випливають із договірних правовідносин.

Крім того, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної підстави заволоділа ним.

Таким чином, встановивши, що позивачка повністю добровільно сплатила борг за кредитним договором, присуджений рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 31 грудня 2020 року, внаслідок чого ухвалою цього ж суду від 21 квітня 2021 року виконавчий лист №452/3090/20, виданий Самбірським міськрайонним судом Львівської області 22 лютого 2021 року на виконання рішення Самбірського міськрайонного суду від 31 грудня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 33 935 грн 58 коп. заборгованості за кредитним договором, визнано таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставне списання відповідачем із карткового рахунку позивачки 6 600 грн 21 коп., начебто, на погашення цієї ж заборгованості. При цьому судом першої інстанції вірно враховано і те, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження правомірності списання цих коштів з рахунку позивача.

А відтак, висновок суду першої інстанції про те, що у відповідача не було правових підстав для стягнення з позивача грошових коштів, у зв`язку з чим права позивача мають бути захищені шляхом стягнення з відповідача безпідставно набутих ним коштів у розмірі 6 600,21 грн., є правильним

Матеріали справи не містять доказів на спростування вказаних обставин.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Встановлено, що діями відповідача, які полягали у порушенні прав позивача як споживача послуг, згідно Закону України «Про захист прав споживачів» було завдано також моральної шкоди.

Виходячи з принципу розумності та справедливості, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що для відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди є достатньою компенсація у розмірі 2000, 00 грн.

Щодо визначення розміру судових витрат пов`язаних з оплатою позивачем професійної правничої допомоги, які є підтвердженими належними письмовими доказами, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, місцевий суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 1 500 гривень витрат на правничу допомогу.

В контексті зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», яка підписана адвокатом Наконечною Альоною Вікторівною, залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич