Дата документу 20.09.2023 Справа № 336/1434/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/1434/23 Головуючий у 1 інстанції Звєздова Н.С.
Провадження № 22-ц/807/1567/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну «міські теплові мережі» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року у справі за позовом Концерну «міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У лютому 2023 року Концерн «міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачці на праві власності належить нежитлове приміщення 7, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у яке Концерн «МТМ» надає послуги з постачання теплової енергії.

Позивачем за вказаною адресою за період з листопада 2021 року по грудень 2022 року було надано послуги з постачання теплової енергії на загальну суму 27 687,05 гривень.

Станом на 01 листопада 2021 року типовий індивідуальний договір № 73201911 про надання послуги з постачання теплової енергії (надалі - Договір) за адресою: АДРЕСА_2 , між Позивачем та ОСОБА_1 з 01 листопада 2021 року є укладеним.

Житловий будинок АДРЕСА_1 , оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії, відповідно обсяг спожитої енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень визначається за показаннями вузла комерційного обліку.

На виконання пункту 5 Договору Позивач надавав послугу з постачання теплової енергії відповідачці в нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Позивачем було надано послугу з постачання теплової енергії Відповідачу за період листопада 2021 р. грудень 2022 р. на загальну суму 27 687,05 грн., що підтверджується розрахунком суми грошової заборгованості.

Позивачем були сформовані та надані споживачу рахунки на оплату спожитої послуги.

Відповідачка не виконала свої обов`язки згідно Договору по сплаті за надану послугу з постачання теплової енергії, у зв`язку із чим за Відповідачем виникла грошова заборгованість у розмірі 27 687,05 грн., яку представник позивача просив стягнути з відповідачки разом з понесеними судовими витратами у вигляді сплаченого судового збору у сумі 2 684,00 гривні.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2 500 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням Концерн «МТМ» подало апеляційну скаргу, в якій зазначено, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін. Стягнути з позивача на її користь понесені витрати на правничу допомогу. Зазначено, що повний розрахунок судових витрат буде надано протягом п`яти днів після прийняття рішення із відповідним клопотанням.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що31.03.2023 року представником Концерну «Міські теплові мережі» було здійснено обстеження теплового вузла та зняття показань розподільчого приладу обліку теплової енергії від 31.03.2023 року, що підтверджується відповідним актом від 31.03.2023 року (копія якого додається), під час цього обстеження було здійснено обстеження приладу SONOMETER 1000, заводський номер 32359024 та зафіксовано покази приладу обліку 15,705 Гкал, то суд доходить висновку про відсутність споживання відповідачкою теплової енергії для опалення свого нежитлового приміщення.

Матеріали справи не містять підтверджень того, що позивачем протягом періоду з листопада 2021 року по грудень 2022 року здійснювалося надсилання відповідачці розрахунків заборгованості, які додані до позовної заяви, що свідчить про відсутність інформування позивачем відповідачки про ймовірне існування заборгованості, незважаючи на те, що у цей період до філіалу Концерну «Міські теплові мережі» Шевченківського району м. Запоріжжя відповідачкою подавалися акти звірки показів приладу обліку, які власноруч підписувалися представником філіалу Концерну «Міські теплові мережі» Шевченківського району м. Запоріжжя.

Відповідно до Акту перевірки стану вузла обліку теплової енергії по закінченню опалювального періоду 2022-2023 рр. від 11.04.2023 року, зазначено, що комісією у складі інженера відділу з технічного аудиту ОСОБА_3 у присутності відповідального споживача з експлуатації систем теплопостачання ОСОБА_1 було проведено технічний огляд вузла обліку теплової енергії споживача ФОП ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , під час цього огляду було здійснено обстеження приладу SONOMETER 1000, заводський номер 32359024 та зафіксовано покази приладу обліку 15,705 Гкал, вказано, що прилад обліку теплової енергії опломбовано пломбами теплопостачальної організації: обчислювач № R27779284/9397, витратомір № R27779311, ТОП (п) R27779311, ТОП (з) R27779213, вказано, що раніше встановлені пломби не порушені, у примітці зазначено: «Механічні пошкодження на вузлі обліку відсутні», доходить висновку про суперечливу позицію позивача, адже такий доказ підтверджує про відсутність споживання відповідачкою послуги з постачання теплової енергії.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що є неправомірним та необґрунтованим нарахування позивачем відповідачці заборгованості за послуги з постачання теплової енергії у сумі 27 687,05 грн. нібито через невиконання останнім своїх обов`язків згідно Договору, ігноруючи наявність укладеного договору № 345116 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.01.2007 року, правил обліку теплової енергії, що призвело до формування у ОСОБА_1 штучного боргу перед Концерну «Міські теплові мережі». Матеріалами справи підтверджено, що позивачем протягом майже 16 років враховувались надані відповідачкою покази приладу обліку теплової енергії (лічильника), що також свідчить про правомірність та законність його установлення, а періодичні перевірки - про його справність.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із положеннями статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Положеннями частини першої статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, було визначено право споживача на встановлення квартирних засобів обліку та взяття їх на абонентський облік, а також проведення оплати за спожиті послуги згідно з показниками індивідуальних приладів обліку.

Отже, показники лічильників, встановлених та прийнятих на облік у встановленому законом порядку до прийняття Порядку № 829, повинні враховуватися виконавцем послуг, тобто у цьому випадку Концерну «Міські теплові мережі».

Так, судом враховується позиція Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року в справі № 756/2361/20-ц (провадження № 61-10724св21).

Верховний Суд також звертав увагу на те, що Порядок № 829 не передбачає необхідність приведення раніше встановленого вузла обліку у відповідність до цього Порядку та не встановлює заборони щодо врахування показників за такими лічильниками, які надаються споживачами. Вказаний порядок не передбачає повторне прийняття на абонентський облік вузла розподільного обліку відповідно з новою процедурою, який раніше був прийнятий на абонентський облік, до набрання чинності Порядку № 829.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем протягом майже 16 років враховувались надані відповідачкою покази приладу обліку теплової енергії (лічильника), що також свідчить про правомірність та законність його установлення, а періодичні перевірки - про його справність.

В апеляційній скарзі скаржник помилково вказує на те, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу відомо про укладання із ОСОБА_1 індивідуального договору № 345116 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.01.2007 року; додатку № 1 до договору № 345116 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.01.2007 року; додаткової угоди № 4 від 03.10.2016 року до договору № 345116 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.01.2007 року; додаткової угоди № 5 від 26.10.2016 року до договору № 345116 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.01.2007 року.

Пунктом 1 частиною статті 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що за рішенням співвласників багатоквартирного будинку, прийнятим відповідно до закону, з виконавцем відповідної комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) укладається договір про надання комунальних послуг, а саме: індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, що укладається кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно, за умови що співвласники прийняли рішення про вибір відповідної моделі організації договірних відносин та дійшли згоди з виконавцем комунальної послуги щодо розміру плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку.

Частинами 1-3 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Виконавець комунальної послуги, який займає монопольне становище на ринку, за наявності у нього технічних можливостей надання комунальної послуги не вправі відмовити в укладенні відповідного договору споживачеві чи іншій особі, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, якщо інше не передбачено законом.

Договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк.

В силу ч. 1-3 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» між сторонами вже існували договірні зобов`язання за договором № 345116 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.01.2007 року, а договір на який посилається відповідач є неукладеним з огляду на те, що позивачем не розміщено повідомлень про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Відповідачем не вчинено дій, що свідчать про його бажання укласти договір, зокрема не надано позивачеві підписаної заяви-приєднання, не оплачено рахунки позивача за виникнення спірної заборгованості. Позивачем не доведено факт отримання відповідачем послуг.

Доводи апеляційної скарги про те, що Концерн «Міські теплові мережі» жодної пропозиції про укладання договору від відповідача не отримував є помилковим, оскільки між сторонами вже існують договірні зобов`язання, що підтверджується наявними у справі доказами, які є належними, достовірними та допустимими.

Позивач помилково зазначає, що доказом отримання споживачем послуг є рішення ЗМР про початок та закінчення опалювального періоду які містяться на сайті Запорізької міської ради.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» прилад обліку теплової енергії це засіб вимірювальної техніки, що має нормовані метрологічні характеристики і тип якого занесений до реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки, на основі показань якого визначається обсяг спожитої теплової енергії.

Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж затверджених Наказом Міністерства палива та енергетики України від 14.02.2007 № 71, зокрема пунктом 3 визначено, що прилад комерційного обліку теплової енергії - засіб вимірювальної техніки, що має нормовані метрологічні характеристики, тип якого внесено до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, або такий, що пройшов державну метрологічну атестацію, на основі показань якого визначається обсяг спожитої теплової енергії.

Пунктом 3 вищевказаних Правил встановлено, що експлуатацію, технічне обслуговування, ремонт засобів контролю та вимірювань, автоматичних пристроїв, приладів обліку теплової енергії виконують структурні підрозділи суб`єкта господарювання, організації, установи, діяльність яких здійснюється на підставі чинних нормативних документів.

Облік теплової енергії і теплоносія на основі показів ЗВТ вузла обліку споживача здійснюється з моменту підписання акта про його прийняття в експлуатацію (пункт 7.2.31. Правил).

Ця обставина підтверджується актом приймання в експлуатацію приладу обліку теплової енергії типу SONOMETER 1000 від 01.02.2007 року, копія якого міститься в матеріалах справи.

Єдиними доказами отримання або не отримання послуги є покази приладу обліку теплової енергії - лічильника типу SONOMETER 1000, який було встановлено Відповідачу на підставі акту приймання в експлуатацію від 01.02.2007 року.

Згідно ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

За пунктом 14 вищевказаних Правил, показання будинкових засобів обліку знімаються представником виконавця один раз на місяць у присутності постачальника та представника споживачів.

У разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання (пункт 15 цих Правил).

Відповідно од п.14 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 21 липня 2005 року № 630 передбачено, що показання будинкових засобів обліку знімаються представником виконавця один раз на місяць у присутності постачальника та представника споживачів.

Встановлено, що відповідачем були надані наступні докази відсутності споживання теплової енергії: акти щомісячного зняття показань приладу обліку теплової енергії, що підтверджується актом контрольної перевірки приладів обліку теплової енергії від 05.12.2016 року; актом перевірки стану вузла обліку теплової енергії по закінченню опалювального періоду 2020-2021 p.p. від 13.05.2021 року; актами звірки показів приладу обліку за листопад 2021 року, за грудень 2021 року; за січень 2022 року; за листопад 2022 року;за грудень 2022 року; актом обстеження теплового вузла та зняття показань комерційного/розподільчого приладку обліку теплової енергії від 31.03.2023 року, які підписані представником Концерну «Міські теплові мережі».

Особа не може бути змушена до оплати послуг, які вона фактично не отримувала.

Матеріалами справи не підтверджується факт користування Відповідачем послугами Позивача, а також не доведено жодними доказами некоректність роботи приладу обліку теплової енергії, а тому Позивач безпідставно нарахував Відповідачу плату за постачання теплової енергії.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вірно визнав неправомірним та необґрунтованим нарахування Позивачем Відповідачці заборгованості за послуги з постачання теплової енергії у сумі 27 687,05 грн. через невиконання останнім своїх обов`язків згідно Договору, ігноруючи наявність укладеного договору № 345116 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.01.2007 року, правил обліку теплової енергії, що призвело до формування у ОСОБА_1 штучного боргу перед Концерну «Міські теплові мережі».

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем безпідставно нараховані відповідачу заборгованість у сумі 27 687,05 грн. та відмовив у задоволенні позову у повному обсязі.

Посилання в апеляційній скарзі на практику Центрального апеляційного господарського суду є помилковою, оскільки правовідношення, які виникли по справам, вказаним апелянтом, не є тотожними правовідносинам, які виникли по справі, яка є предметом апеляції, тому, що обставини описані по рішенням в цих справах повністю відрізняються від обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить стягнути з позивача на її користь понесені витрати на правничу допомогу та зазначено, що повний розрахунок судових витрат буде надано протягом п`яти днів після прийняття рішення із відповідним клопотанням.

Таким чином, вказане питання може буде вирішено відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, якщо відповідач протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надасть відповідні докази.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Концерну «міські теплові мережі» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 вересня 2023 року.

Головуючий

Судді: