ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6128/23 Справа № 216/5777/22 Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Гладиш К.І..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №216/5777/22 за позовом виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку за апеляційною скаргою виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 квітня 2023 року (суддя Кузнецов Р.О.),

в с т а н о в и в :

В грудні 2022 року виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради звернувся до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття їх з реєстраційного обліку, свої вимоги обґрунтовував тим, що на території Центрально-Міського району м. Кривого Рогу за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74,61 кв.м, яка перебуває в комунальній власності міста. Згідно з квартирними картками (форма №16), на теперішній час, в зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначені громадяни набули право користування вказаним жилим приміщенням з дозволу попереднього наймача, громадянки ОСОБА_4 , яка була для них родичкою, що заселилася відповідно до ордеру на жиле приміщення від 09 вересня 1970 року №997, виданим виконавчим комітетом районної ради депутатів трудящих міста Кривого Рогу. Відповідно до інформації, яка надійшла на адресу виконкому районної у місті ради, на теперішній час, вказані вище громадяни не проживають у квартирі АДРЕСА_1 більше дев`яти років, оскільки виїхали як до іншого міста так і до іншої держави (росія), про що було з`ясовано під час обстеження 05 грудня 2022 року зазначеної квартири зі складанням відповідного акту. Через відсутність (тривалий час не проживання) відповідачів у жилому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , воно перетворилося у занедбане, його санітарний та технічний стан на теперішній час не відповідає вимогам проживання. Квартира зачинена. Побутові прилади обліку світла, газу, водопостачання опломбовані. Догляд за нею здійснюють сусіди, які проживають у кв. АДРЕСА_2 зазначеного будинку. Місце знаходження (проживання) відповідачів нікому не відоме, як і наявність з ними зв`язків. За даними довідки 1 про забезпеченість житловою площею та розмір платежів за житлово-комунальні послуги станом на 01 листопада 2022 року, заборгованість по сплаті за комунальні послуги становить більше 8500,00 грн. Тому, просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю їх понад встановлені строки (шість місяців) та зобов`язати Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради зняти відповідачів з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 квітня 2022 року в задоволенні позову виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття їх з реєстраційного обліку відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився виконком Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_3 надано ряд письмових доказів, які не дозволяють об`єктивно стверджувати про наявність поважних причин відсутності проживання її за спірною адресою. Разом з тим, суд не прийняв до уваги докази надані позивачем. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зазначив у своєму рішенні, що позивач виконком Центрально-Міської районної у місті ради не мав повноважень звертатись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила відмовити в задоволенні позову виконкому Центрально-Міської районної у місті ради.

Представник виконкому Центрально-Міської районної у місті ради Ослюк В.І. в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та представник третьої області Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повідомлення.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Згідно із частиною 3 статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до ордеру №997 від 09 вересня 1970 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було надано право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Згідно із відповіддю Центрально-Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького районну Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , а ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 71-77).

Відповідно до квартирних карток (форма №16) на теперішній час в зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що також підтверджується інформацією з Реєстру Криворізької міської територіальної громади від 02 грудня 2022 року №11435 (а.с. 6, 8-11).

Згідно із висновком комісії від 05 грудня 2022 року на теперішній час санітарний та технічний стан житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає вимогам проживання, про що складено відповідний акт (а.с. 7).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 листопада 2022 року інформація про право власності на майно за адресою: АДРЕСА_1 у реєстрі відсутня. (а.с. 13).

Згідно із довідкою про балансову належність будівлі житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 (квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 ) перебуває на балансі УЖКГ м. Кривого Рогу, правонаступником якого є Департамент розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради (а.с. 37-38).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги позивача не знайшли свого підтвердження належними доказами, хоча й матеріалами справи підтверджено факт не проживання відповідачів за вказаною адресою понад 6 місяців, проте, причини їх відсутності суд визнає поважними, крім цього, повноваження звертатись з даним позовом до суду у позивача відсутні, тому позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає.

Таке рішення суду не в повній мірі відповідає вимогам закону та обставинам справи з огляду за наступне.

Згідно із статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Згідно із статтею 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Статтею 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що «частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин».

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Вирішуючи спір суд першої інстанції обґрунтовано дослідив, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заперечують, щодо зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою, зазначають, що у зв`язку із збройною агресією російської федерації вимушено покинули місце реєстрації та тимчасово там не проживають, а відповідачка ОСОБА_3 також змушена доглядати за своїми непрацездатними батьками.

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що відповідачі тимчасово не проживають у спірній квартирі, відповідачка ОСОБА_3 вимушена доглядати за своїми непрацездатними батьками, відповідачі не втрачали інтерес до цього житла, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що в силу положень статей 71, 72 ЖК України втратили право користування спірним житловим приміщенням, яке вони набули в установленому законом порядку.

Відтак, колегія суддів вважає, що позивач не довів обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог.

Однак, розглядаючи доводи апеляційної скарги виконкому Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради щодо відсутності повноважень виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради звертатись до суду з даним позовом, апеляційний суд вважає такі доводи обґрунтованими.

Як зазначив позивач рішенням Криворізької міської ради від 31 березня 2016 року №381 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів» зі змінами, до повноважень виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради належить ведення позовної роботи з приводу визнання осіб такими, що втратили користування жилими приміщеннями, де виконком виступає позивачем.

Вказаних обставин суд першої інстанції не дослідив, а тому помилково зазначив про відсутність повноважень виконкому Центрально-Міської районної у місті ради звертатись до суду з даним позовом. Крім того, питання щодо наявності повноважень для звернення до суду з позовом суд має вирішувати під час відкриття провадження у справі, а в разі з`ясування таких обставин після відкриття провадження у справі, суд в силу пункту 2 частини 1 статті 257 ЦПК України мав залишити позов без розгляду.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 2 статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає вимогам закону, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на відсутність повноважень виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради звертатись до суду з даним позовом.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що фактично висновки суду залишаються незмінними, підстав для нового розподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 квітня 2023 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на відсутність повноважень виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради звертатись до суду з даним позовом.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста