Справа № 161/3674/23 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/789/23 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у порядку зворотної вимоги, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2023 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся 03 березня 2023 року в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів у порядку зворотної вимоги, який мотивував тим, що постановою Державної служби України з безпеки на транспорті від 30 грудня 2021 року у справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. 22.5 ПДР України та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн, у зв`язку із тим, що 29 грудня 2021 року о 18 год 29 хв за адресою М-02, км 0+606 Чернігівська область, зафіксовано транспортний засіб DAF 95 XF, днз НОМЕР_1 , відповідальна особа допустила рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів, визначених п. 22.5 ПДР України, навантаження на одиночну вісь транспортного засобу на 12,1 % (3,69 тон). Транспортний засіб належить ТОВ «Міліуса» . На момент вчинення правопорушення автомобілем керував водій товариства ОСОБА_2 . Постанова від 30 грудня 2021 року пред`явлена до примусового виконання в орган Державної виконавчої служби, де на її підставі відкрито виконавче провадження № 69303783. Про існування постанови про відкриття виконавчого провадження йому, позивачу, стало відомо 06 липня 2022 року із мобільного застосунку «Дія». Він сплатив штраф у повному розмірі 12 липня 2022 року, після чого виконавче провадження було закінчено 22 липня 2022 року. Лист-вимога про повернення витрат на сплату адміністративного штрафу у порядку зворотної вимоги надіслана відповідачу 16 січня 2023 року. Відповідач залишив таке звернення без відповідного реагування. Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь понесені на сплату адміністративного штрафу витрати у сумі 17 000 грн у порядку зворотної вимоги (регресу).

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на зазначене судове рішення. Вважає його таким, що не відповідає нормам матеріального права, фактичним обставинам справи, оскільки суд першої інстанції не врахував, що до правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі, мають застосовуватись вимоги частини другої статті 53-1 Закону України «Про дорожній рух» стосовно права зворотної вимоги до особи, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення. Матеріали справи містять докази, які свідчать про те, що автомобіль DAF 95 XF, днз НОМЕР_1 , закріплений за відповідачем. Відповідальність за правильність розміщення вантажу покладається виключно на водія транспортного засобу, а тому на водія покладено обов`язок з виплати зворотної грошової вимоги за порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі. Просить скасувати рішення суду від 31 травня 2023 року у цій справі та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справ.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, не відноситься до переліку порушень, визначених ст. 53-1 Закону України «Про дорожній рух» та Порядку функціонування системи фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2017 року №833, а тому не передбачає права зворотної вимоги до особи, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення. Позивачем не надано будь-яких доказів того, що перебуваючи у трудових відносинах з ТОВ «Міліуса», на відповідача, як водія транспортного засобу була покладена відповідальність за вантаження або розвантаження транспортного засобу та оформлення супровідних документів. Такий обов`язок відсутній і у договорі про повну матеріальну відповідальність, укладеному між ТОВ «Міліуса» та ОСОБА_2 . Штраф, що був сплачений, не є шкодою, заподіяною іншій особі в розумінні ст. ст. 1166, 1191 ЦК України, а тому немає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача штрафу за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 132-1 КУпАП.

Висновки суду є правильними та відповідають чинним нормам матеріального права з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 грудня 2021 року Державною службою України з безпеки на транспорті складено постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України №00005105, якою позивача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 17 000 грн.

Відповідно до змісту постанови, 29 грудня 2021 року о 18 год 29 хв за адресою М-02, км 0+606, Чернігівська область, автоматичним пунктом фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті зафіксовано транспортний засіб DAF 95 XF 430 д.н.з. НОМЕР_1 , відповідальна особа допустила рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів зазначених п. 22.5 ПДР України: навантаження на одиночну вісь транспортного засобу на 12,1% (3,69 тонн). Власником транспортного засобу є ТОВ «Міліуса», директор Пресняков О. Б.

Позивачу ОСОБА_1 поновлено строк на оплату штрафу та 13 липня 2022 року останнім здійснено сплату штрафу в розмірі 17 000 грн, виконавче провадження з примусового виконання постанови № 00005105 від 30 грудня 2021 року закінчено 22 липня 2022 року.

Колегією суддів також встановлено, що 16 січня 2023 року позивач ОСОБА_1 надіслав на адресу відповідача ОСОБА_2 лист-вимогу про повернення витрат на сплату адміністративного штрафу в порядку зворотної вимоги на суму 17 000 грн, яка, як стверджує позивач, залишена відповідачем без належного реагування.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Отже, для відшкодування завданої майнової шкоди необхідно довести неправомірність поведінки особи; вину заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх зазначених умов є обов`язковою для прийняття рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Частиною 2 статті 132-1 КУпАП «Порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів та правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами» передбачено відповідальність за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами. Згідно з приміткою до статті, підставою для звільнення від відповідальності, передбаченої частинами першою і другою цієї статті, є наявність дозволу на проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.

Територіальні органи Державної служби України з безпеки на транспорті накладають адміністративно-господарські штрафи на автомобільних перевізників та адміністративні штрафи на власників транспортних засобів у випадку, коли вагові або габаритні параметри транспортних засобів перевищують нормативні (ч. 5 ст. 60 Закону України «Про автотранспорт», ст. 229, пп. 25 ст. 255 КУпАП).

Обов`язок водія щодо порядку перевезення вантажу закріплений виключно п. п. 2,3 «а» та п. 22.2 ПДР України, а саме перед виїздом перевірити та забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу; перед початком руху останній зобов`язаний перевірити надійність розташування і кріплення вантажу, а під час руху контролювати це, щоб запобігти його падінню, волочінню, травмуванню супроводжуючих осіб чи створенню перешкод для руху.

Одночасно із цим, постанова серії ВМ № 00005105 від 30 грудня 2023 року містить посилання на порушення відповідальною особою вимог п. 22.5 ПДР України, а саме перевищення допустимого навантаження на одиночну вісь транспортного засобу на 12,1% (3,69 тон).

Зважаючи на аналіз вищенаведених норм, відповідальною особою за порушення вимог п. 22. 5 ПДР України та, відповідно, ч. 2 ст. 132-1 КУпАП є перевізник, юридична особа, власник транспортного засобу ТОВ «Міліуса», в особі директора товариства, який допустив рух належного йому транспортного засобу з перевищенням навантаження на одиночну вісь.

Матеріали справи не містять доказів того, що на відповідача ОСОБА_2 , який на момент події займав посаду слюсаря-ремонтника 2 розрядку та посаду водія автотранспортних засобів 2 класу за суміщенням, товариством було покладено обов`язок щодо відповідного завантаження транспортного засобу DAF 95 XF 430 д.н.з. НОМЕР_1 , контролю за дотриманням встановлених норм такого навантаження тощо.

Згідно копії наказу ТОВ «Міліуса» № 24/12-21-05 «СВ» від 24 грудня 2021 року, ОСОБА_2 з 25 грудня 2021 року по 27 грудня 2021 року відряджено строком на 03 календарних дні з урахуванням часу у дорозі з метою перевезення з обладнання з АДРЕСА_1 , до … (нечитабельно), Березнянського району Чернігівської області, та у період з 28 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року строком на чотири календарних дні для перевезення обладнання з ..(нечитабельно), Березнянського району Чернігівської області до АДРЕСА_2 . Такий документ, разом із копією наказу № 01/10-3 від 01 жовтня 2020 року про закріплення за відповідачем транспортного засобу DAF 95 XF 430 д.н.з. НОМЕР_1 , підтверджує виключно факт керування останнім таким автомобілем у період виникнення події під час виконання ним своїх трудових обов`язків, однак не є доказами, які б підтверджували наявність у нього прямого обов`язку, у тому числі трудового, щодо контролю за дотриманням норм навантаження транспортного засобу для перевезення. Пункт другий наказу № 01/10-3 від 01 жовтня 2020 року про покладення на водія обов`язку щодо забезпечення вимог та правил дорожнього руху (пункт 2 наказу) не містить у собі конкретизації в частині обов`язку щодо габаритного-вагового контролю при перевезенні.

Помилковим є посилання позивача на те, що сам по собі факт автоматичної фіксації правопорушення та положення ч. 2 ст. 53-1 Закону України «Про дорожній рух» можуть слугувати підставою для застосування у даному випадку механізму зворотної вимоги коштів, сплачених у якості штрафу відповідальною особою.

Фіксація правопорушення відбулась за допомогою вимірювального обладнання автоматичного пункту Q-FREE HI TRAC TMU4 WIM 10020 що є технічним засобом автоматичного визначення вагових, габаритних та інших параметрів транспортного засобу з функціями фотозйомки та/або відеозапису.

За своїм змістом норми ст. 53-1 Закону України «Про дорожній рух» (зокрема частина третя) є відсильними до положень Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Так, статтею 53-1 Закону України «Про дорожній рух», встановлено, що відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), несе фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи. Відповідальна особа, зазначена у частині першій цієї статті, у разі притягнення її до відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), має право зворотної вимоги до особи, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення. Порядок та особливості притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), визначаються Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 14-3 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, передбачені частиною другою статті 122-2, частинами другою і третьою статті 132-1 цього Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі (за допомогою комплексу технічних засобів автоматичного визначення вагових, габаритних та інших параметрів транспортного засобу з функціями фотозйомки та/або відеозапису, що функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на момент запиту відсутні відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Отже, обов`язок за дотриманням п. 22. 5 ПДР визначається законодавцем за власником транспортного засобу, особою, яка виконує повноваження керівника юридичної особи, що виключає вину водія та, як наслідок, факт завдання ним матеріального збитку (шкоди) юридичній особі, найманим працівником якої він був на момент виникнення події.

Вищенаведене, а також незастосування судом першої інстнації Порядку фіксації адміністративних правопорушеньу сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2019 року № 1174, не спростовує правильність висновків суду.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду попередньої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який обґрунтовано їх спростував.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 295, 367, 369, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 вересня 2023 року.

Головуючий суддя

Судді