Справа № 159/1799/23 Головуючий у 1 інстанції: Волкова Ю. Ф.
Провадження № 22-ц/802/829/23 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Черняк О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 червня 2023 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся у квітні 2023 року в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. Позовні вимоги мотивував тим, що під час шлюбу за спільні кошти подружжя придбано квартиру АДРЕСА_1 . Він є зареєстрованим у вказаній квартирі. У травні 2022 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач і відповідач у спірній квартирі не проживають. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 травня 2022 року у справі № 159/3892/21 квартиру АДРЕСА_1 визнано спільною частковою власністю подружжя та встановлено за ним та відповідачем по 1/2 частці у праві власності цієї квартири. Зазначив, що він неодноразово (востаннє 15 березня 2023 року) на праві співвласника намагався отримати доступ до спірної квартири, однак відповідач відмовляється надати йому ключі від вхідних дверей квартири, чим чинить йому перешкоди в користуванні житлом. З цього приводу між колишнім подружжям виникали неодноразові конфлікти. Орган поліції не зміг вирішити конфліктну ситуацію та рекомендував захищати права у судовому порядку. Просив вселити його в спірну квартиру, зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом надання йому ключів від вхідних дверей квартири.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області віл 14 червня 2023 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_1 у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання ключів позивачу від вхідних дверей зазначеної квартири.

Відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду, оскільки вважає що суд не правильно застосував норми матеріального права. Позивач порушував правила співжиття, що в силу ст. 116 ЖК УРСР є підставою для виселення. Суд, відкидаючи обставини протиправності дій позивача по відношенню до неї, вселив позивача у житло, що може мати негативний наслідок для неї. Придбавати у неї чи відчужувати їй частку у квартирі позивач не бажає, як і передавати цю частку в дар сину в обмін на відкликання виконавчого документа по стягненню аліментів. Вона має намір користуватися житлом із сином, оскільки іншого житла не має. Натомість позивач у судовому засіданні зазначив, що проживати у квартирі, в яку просить його вселити, не має наміру, хоч лише тимчасовий доступ до речей. Необхідно врахувати особливу вразливість жертви, яка, за її словами, економічно залежить від кривдника, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства. Насильницькі дії мали тривалий характер, це призвело до розірвання шлюбу з її ініціативи, чого суд не врахував. У період розгляду справи про розірвання шлюбу насильство щодо відповідача посилювалося, виносився обмежувальний припис судом, у зв`язку із цим вона із сином не змогла проживати у власному помешканні. Просила скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 червня 2023 року у цій справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що мотиви та підстави скарги є необґрунтованими, а рішення суду ухвалене із дотриманням вимог чинного законодавства, ураховуючи усі фактичні обставини справи, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності. З дня розлучення у квартирі ніхто не проживає. Улітку 2021 року відповідач замінила замок вхідних дверей квартири та не надає йому доступ до житла. Вказує, що ним доведено належним чином вчинення відповідачем дій щодо неможливості проживання його у спірній квартирі, вчинення перешкод у розпорядженні, користуванні майном на власний розсуд. Заходи запобігання громадського впливу виявились безрезультатними. У судовому засіданні в суді першої інстанції відповідач не заперечувала щодо факту заміни замка у вхідних дверях квартири, визнала вказану обставину. Протягом тривалого часу вони не можуть вирішити спір щодо користування спірною квартирою, він фактично позбавлений вільного доступу до квартири, співвласником якої він є, через перешкоди відповідача. На даний час він не притягувався до адміністративної відповідальності за насильство у сім`ї, відносно нього не виносились нові обмежувальні приписи. У суді першої інстанції було встановлено, що відповідач проживає за адресою свого цивільного чоловіка, а він винаймає приватну квартиру для проживання, що ставить його у важке матеріальне становище. Просить рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 червня 2023 року у цій справі залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

В судове засідання в апеляційний суд учасники справи не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи у їхній відсутності та у відсутності сторін.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Колегія суддів прийшла до висновку про розгляд справи у відсутності учасників справи.

Дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено обставини, що відповідач ОСОБА_2 вчиняє дії щодо неможливості проживання позивача ОСОБА_1 у цій квартирі, чинить перешкоди у розпорядженні, користуванні майном на власний розсуд (зокрема у вхідних дверях вказаної квартири замінила замок), чим порушує законні права позивача; заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними

Колегія суддів з висновком суду першої інстанції погоджується.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 у період з 09 січня 2009 року по 23 липня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно з рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2021 року у справі №159/2398/21 шлюб між сторонами розірвано.

За час шлюбу 09 вересня 2017 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 травня 2022 року, яке набрало законної сили 21 червня 2022 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на майно задоволено частково, визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної часткової власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; частка кожного із сторін складає по 1/2. Позивач ОСОБА_1 з 25 вересня 2018 року зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 з 25 листопада 2016 року по 14 березня 2023 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . З 01 травня 2023 року зареєстрована у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Неповнолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25 вересня 2018 року зареєстрований у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_1 звертався до Ковельського РУП ГУНП у Волинській області з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 , а саме щодо чинення йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Ковельським РУП ГУНП у Волинській області по факту звернення ОСОБА_1 проведено перевірку, яку за усним зверненням ОСОБА_1 припинено. Листом №3319/51/01-2023 від 15 березня 2023 року позивачу роз`яснено право на звернення до суду із відповідним позовом.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 вересня 2021 у справі № 159/4862/21 відносно ОСОБА_1 , як особи яка вчиняла психологічне насильство по відношенню до відповідача, видано обмежувальний припис терміном на три місяці у вигляді обмеження, яким заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , наближатись на відстань ближче ніж 50 м до місця проживання відповідача.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з вимогами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Позивач є співвласник квартири і має право вимагати усунення свого порушеного права. Відповідачкою чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, внаслідок чого позивач позбавлений безперешкодного доступу до своєї власності.

Суд першої інстанції правильно усунув перешкоди позивачу у здійснення права власності, права на житло та вселення його до спірної квартири, оскільки він є її співвласником та немає доступу до власності через неправомірні дії відповідачки.

Законодавець у ч. 1 ст. 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захисту підлягає немайнове або майнове право, свобода чи законний інтерес, яке порушене, невизнане або оспорюється.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заперечення апеляційної скарги відповідача, які ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми ст. 116 ЖК УРСР, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Левчук проти України» від 03 вересня 2020 року, на увагу не заслуговують, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших осіб у жилому приміщенні, проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» (заява № 17496/19) зазначено,

що заявниця, на думку якої обмежувальні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню у родині не вирішили ситуацію, звернулася із цивільним позовом

на підставі статті 116 ЖК України, яка передбачає можливість виселення наймачів соціального житла за систематичні порушення. З огляду на конкретні обставини, встановленій у цій справі, формулювання статті 116 ЖК УРСР ЄСПЛ вважав, що цей цивільно-правовий засіб юридичного захисту в принципі міг виправити ситуацію, яка становила суть скарги заявниці, хоча не вбачається, що на відміну від обмежувального припису, він міг бути ефективним як невідкладний засіб. У цій справі стаття 116 ЖК УРСР була ефективним засобом юридичного захисту у зв`язку зі скаргою заявниці з точки зору Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. ЄСПЛ зазначив, що у контексті провадження про виселення, порушеного на підставі зазначеного положення законодавства, національні суди, які розглядали твердження заявниці, що ОСОБА_4 періодично ставалися спалахи насильства під час суперечок удома, були зобов`язані оцінити достовірність її тверджень і ризик вчинення насильства у майбутньому, якщо сторони залишаться проживати під одним дахом.

Спори про вселення та про виселення є різними за своїм змістом, предмети доказування у цих категоріях справ відрізняються. Так, у спорі, що розглядається судом у цій справі, позивач як на підставу позовної вимоги про вселення його у житло посилається на вчинення відповідачем щодо нього перешкод у користуванні житловим приміщенням (замінено замки вхідних дверей, обмеження допуску до житла тощо). У межах розгляду цієї справи відповідач не заявляла зустрічного позову із вимогою про виселення позивача з житла, а тому доводи відповідача щодо виселення позивача, які містяться в апеляційній скарзі, на увагу не заслуговують.

Зважаючи на те, що предметом розгляду цієї справи є спір про вселення позивача ОСОБА_1 , а не виселення його з житла, суд правильно не враховував вищевказані положення ЖК УРСР та не застосовував зазначену практику ЄСПЛ при ухваленні рішення.

Твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що суд не застосував положення ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України є помилковим, оскільки такі норми судом викладено та використано у мотивувальній частині рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 порушував правила співжиття, вчиняв насильство щодо неї у 2021 році, побоювання відповідача ОСОБА_2 щодо повторного вчинення щодо неї насильства не спростовують доводів позивача ОСОБА_1 про вчинення відповідачем йому перешкод у користуванні житловим приміщенням, власником 1/2 частки у якому він є. Крім того, а ні відзив на позовну заяву, ні апеляційна скарга не містять заперечень відповідача щодо вказаних позивачем обставин. В судовому засіданні у суді першої інстанції відповідач також не заперечила, що не надавала новий комплект ключів від вхідних дверей позивачу після заміни замка, пояснивши це тим, що у квартирі знаходяться її особисті речі, а враховуючи неприязні відносини з позивачем та його поведінку по відношенню до неї, не виключає можливість знищення або продажу її майна ОСОБА_1 . При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що на час розгляду справи у суді позивач вчинив будь-які адміністративні чи кримінальні правопорушення щодо відповідача, або що відносно нього винесено обмежувальний припис.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частки квартири (частки не виділені в натурі) за адресою: АДРЕСА_1 , йому належить право користування вказаним житловим приміщенням на рівні з іншим власником 1/2 частки відповідачем ОСОБА_2 .

Позивач довів, а відповідач не спростувала належними та допустимими доказам факт вчинення позивачу перешкод у користуванні житловим приміщенням, а тому висновок суду першої інстанції про вселення позивача до квартири та зобов`язання відповідача надати позивачу ключі від вхідних дверей є обґрунтованим. Рішення суду ухвалене із правильним застосуванням норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, з урахуванням обставин справи на підставі повно та належно досліджених доказів, тому підстав для його скасування немає.

Керуючись статями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 червня 2023 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 22 вересня 2023 року.

Головуючий - суддя

Судді