ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1248/23 Номер провадження 22-ц/814/4101/23Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т.В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року у складі судді Шаповал Т. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтавагаз» про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до АТ «Полтавагаз» про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 19.01.2023 він звернувся до відповідача із запитом щодо питання, яке стосується правових підстав експлуатації відповідачем газорозподільчої мережі (ГРМ) по декількох вулицях м. Полтави через яку він отримує природній газ.

20.01.2023 він отримав відповідь про те, що його запит не відповідає вимогам закону України.

Проте він вважає, що його запит відповідає вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації та Закону України «Про звернення громадян», всі необхідні реквізити вказані, питання сформульовано чітко. Відповідач повинен був надати йому інформацію або відмовити у наданні цієї інформації з відповідною мотивацією.

Але зміст відповіді відповідача свідчить про намагання ухилитися від обов`язку належного розгляду його запиту, а такі дії є незаконними та протиправними.

Зазначив, що така поведінка відповідача його дуже обурює, відповідач ставить штучні перепони, які унеможливлюють реалізацію його прав на споживчу інформацію, що спонукає його до надмірних зусиль щодо їх захисту.

Вказував, що відповідач будує свій захист у суді ґрунтуючись на нахабній брехні, яка в даному випадку стосується порушення його прав, а тому він відчуває збільшення негативного стресового фактору, нейтралізацію якого маже оцінити не менш ніж на один мільйон гривень. Він відчуває лють, яка порушує його спокій та душевну рівновагу, а привести в норму ці моральні чинники може лише стягнення судом моральної шкоди з відповідача.

Посилаючись на викладене та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 10.05.2023 (а. с. 29), просив суд: визнати дії відповідача щодо надання відповіді на його запит незаконними, такими, що порушують вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації» та/або Закону України «Про звернення громадян»; визнати дії відповідача щодо надання йому відповіді на його запит протиправними, такими, що порушують його права щодо належного розгляду його звернення та отримання інформації, яка стосується порядку надання послуг з розподілу природного газу (частина перша пункт 2 статті 7 Закону України «Про житлово комунальні послуги»); визнати відсутність у відповідача правових підстав щодо експлуатації ним газорозподільчої мережі по вул. Тургенєва, Сечових Стрільців та Гастелло в м. Полтава (права власності, договір оренди, тощо), якщо відповідач у судовому засіданні не доведе протилежне; стягнути на його користь з відповідача суму компенсації за нанесену йому моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд дійшов помилкового висновку про те, що він не дотримався форми звернення, яка передбачена Законом України «Про доступ до публічної інформації» оскільки вказане не відповідає дійсності та повторює твердження відповідача, яке, на думку апелянта, є брехнею. Відповідач в свою чергу не надав суду жодного доказу того, що запитувана інформація йому не зрозуміла.

Вказує, що суд, ігноруючи докази позивача, порушив вимоги частини третьої статті 89 ЦПК України.

Зазначає, що відповідно до вимог частини третьої статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі на вибір запитувача, а відповідно до частини п`ятої вказаної статті підпис запитувача ставиться тільки у письмовому запиті.

Таким чином, запитувач може звертатися із запитом у письмовій формі зі своїм підписом або в іншій формі, де підпис проставити не можливо. Він скористався іншою формою, де підпис не передбачено та не порушив вимоги закону.

Також вказує, що в якості доказів ним було подано проскановані копії його запиту в електронній формі через e-mail та відповіді відповідача, на яких точно видно дату звернення - 19.01.2023, яку автоматично проставляє поштова програма і дублювати її немає сенсу.

Наголошує, що збільшення позовної суми до 1 000 000 грн мало б наслідком розгляд справи за правилами загального позовного провадження, як це передбачено частиною п`ятою статті 274 ЦПК України, що не було виконано судом першої інстанції.

Вказує, що він обґрунтував розмір моральної шкоди і доказом підтвердження завдання йому моральної шкоди є неналежна відповідь відповідача на його запит, якою відповідач вчинив протиправну поведінку щодо нього, порушуючи його право на отримання публічної інформації. Сам по собі його позов є доказом завдання йому моральної шкоди - прояв його невдоволення та обурення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Полтавагаз» рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, а тому просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду клопотання, в якому просив задовольнити його позовні вимоги, відреагувавши на факти зловживання відповідачем його процесуальними правами.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги визначені статтею 374 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої вказаної статті суд апеляційної інстанції вправі скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є, зокрема, порушення норм процесуального права (пункт 3 частини першої статті 376 ЦПК України).

До порушень норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, пунктом 7 частини третьої статті 376 ЦПК України віднесено розгляд судом в порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19 ЦПК України).

Аналогічна норма міститься у частині першій статті 274 ЦПК України, частиною другою якої встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно частини п`ятої статті 19 ЦПК України умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження справи у спорах, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України).

У справі, що переглядається, ухвалою від 04 квітня 2023 року районний суд вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а. с. 10).

Проте, під час розгляду справи, 10.05.2023 разом з відповіддю на відзив позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог в частині розміру компенсації моральної шкоди до 1 000 000 грн, яка була приєднана до матеріалів справи та прийнята до розгляду судом, що унеможливлювало подальше спрощене позовне провадження (а. с. 27-29).

Згідно вимог частини п`ятої статті 274 ЦПК України суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд першої інстанції вказаних процесуальних вимог не дотримався, спір мав бути розглянутий судом за правилами загального позовного провадження, що передбачають проведення судового засідання з викликом (повідомленням) сторін, натомість, всупереч положень частини шостої статті 19, частини четвертої статті 274 ЦПК України суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Доводи апеляційної скарги позивача в зазначеній частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Недотримання судом вказаних норм процесуального права є безумовною підставою для скасування судового рішення з ухваленням по справі нового рішення по суті позовних вимог.

По справі встановлено, що 19 січня 2023 року ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку направив на електронну адресу АТ «Полтавагаз» запит на доступ до публічної інформації такого змісту «Вимагаю відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати інформацію з наступного питання: на яких підставах АТ «Полтавагаз» експлуатує газорозподільчі мережі по вулицях Тургенєва, Сечових Стрільців та Гастелло в м. Полтаві (договір оренди, акт на право власності, інше). Відповідь надати на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а. с. 2).

20 січня 2023 року на вказану електронну адресу ОСОБА_1 надійшла відповідь АТ «Полтавагаз» такого змісту «Напишіть звернення відповідно до Закону України».

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Порушення права - це наслідок протиправної поведінки протилежної сторони, чиїми діями завдано шкоду правам та інтересам особи. Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Оспорювання - це наявність спору між учасниками цивільно-правових відносин про приналежність чи відсутність права в однієї із сторін.

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України на кожну сторону покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Проте, заявляючи про порушення свого права з боку відповідача, позивач відповідних обставин суду не довів.

Як вбачається зі змісту звернення позивача, ОСОБА_1 звернувся до АТ «Полтавагаз» із запитом на доступ до публічної інформації.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, юридичних осіб публічного права з числа розпорядників інформації, визначених у пункті 5 частини першої цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині надання відповідної інформації за запитами. Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (частини третя, четверта статті 13 Закону № 2939-VI).

Статтями 19, 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Звернення громадян та запит на інформацію відрізняються між собою своїм змістом: запит - прохання надати інформацію, звернення - прохання вчинити певні дії, викладені у пропозиціях, заявах чи скаргах.

Запит на інформацію подається з метою реалізувати конституційне право на отримання інформації, передбачене статтею 34 Конституції України і детально врегульоване Законом України «Про доступ до публічної інформації», а звернення громадян - з метою реалізації низки конституційних прав, зокрема, прохання щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення або надання пропозицій (зауважень) щодо діяльності відповідного органу державної влади, установи, підприємства, організації незалежно від форм власності (стаття 3 Закону України «Про звернення громадян»).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідач не надав відповіді на його запит на доступ до публічної інформації, який було направлено ним на електронну пошту відповідача, що свідчить про порушення його прав, передбачених Законами України «Про звернення громадян» та «Про захист прав споживачів», вдавшись до формальної відписки щодо невідповідності запиту вимогам Закону України.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що, отримавши запит, АТ «Полтавагаз» було надано відповідь, в якій рекомендовано позивачу надати звернення, яке б відповідало вимогам Закону України.

Тобто, при наданні відповіді на запит відповідачем враховано, що дія Закону України «Про доступ до публічної інформації» не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом, вимоги якого позивачем виконано не було.

Встановленні судом обставини свідчать про те, що позивачем не доведено бездіяльність відповідача, навмисне ігнорування ним письмового звернення та порушення прав позивача, а та обставина, що відповідь відповідача не відповідала його очікуванню в жодному разі не може свідчити про порушення прав позивача на отримання відповідей згідно вимог Закону України «Про звернення громадян».

Пред`являючи позов про стягнення моральної шкоди, позивач зазначив, що бездіяльностю відповідача у наданні публічної інформації були порушені його права, у зв`язку з чим він переніс моральні страждання, оскільки був змушений відстоювати своє право на доступ до публічної інформації.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини другої статті 25 Закону України «Про звернення громадян» громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною першою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Отже, указане положення має загальне принципове значення, за змістом якого, саме особа, яка безпосередньо постраждала від протиправних дій іншої особи має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Частиною другою указаної статті надано визначення такої категорії як моральна шкода, а саме: моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України)

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Позивач не надав до суду належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування завдання моральної шкоди та підстав для її відшкодування й відповідних обставин не довів.

Надуманими вважає колегія суддів аргументи позивача, що він переніс душевні страждання та витратив багато часу на захист порушеного права, оскільки ним не доведено, що запитувана інформація має для нього надважливе значення, а невчасне надання цієї інформації здатне спричинити серйозні зміни в його психоемоційному стані. Відповідь на запит про доступ до публічної інформації, яка не влаштовує позивача, не є підставою для стягнення моральної шкоди без доведення факту її спричинення.

Оскільки встановленими обставинами та поданими доказами по справі позивачем не доведено протиправної поведінки відповідача, що спричинила позивачеві моральної шкоди, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди колегія суддів також визнає безпідставними та необґрунтованими.

Наведене свідчить про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до АТ «Полтавагаз», у зв`язку з чим колегія суддів відмовляє позивачеві у позові.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи підстави звільнення його від сплати судового збору, позивач вказує, що цей позов поданий ним на захист прав, як споживача комунальних послуг, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», що не відповідає встановленим фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживачем згідно з цим Законом є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Натомість, реалізація особою права на звернення не наділяє її статусом споживача і не є підставою для поширення на такі правовідносини дії Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки спірні правовідносини не підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», інших підстав для звільнення позивача від сплати судового збору по справі не встановлено, а тому з позивача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги за ставками, встановленими підпунктами 1, 2, 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з мінімального розміру судового збору - 1 073,60 грн за кожну з позовних вимог при поданні позовної заяви та 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви - за подання апеляційної скарги на рішення суду (2 147, 20 + 3 220,80).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтавагаз» про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у сумі 5 368 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна