Справа № 455/1073/22 Головуючий у 1 інстанції: Кушнір А.В.
Провадження № 22-ц/811/179/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 01 грудня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,-

в с т а н о в и в:

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною заявою, в якій просив суд встановити факт його постійного проживання на території України з моменту народження по даний час, в тому числі станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року.

Заява мотивована тим, що Паспорт громадянина CPCP ним було втрачено і своєчасно не оформив паспорта громадянина України. Вказує, що збройна агресія зі сторони російської федерації, з 24.02.2022 року, застала його у АДРЕСА_1 , де він тимчасово перебував на заробітках. І в цей час була повна раптова окупація Чернігівської області та велися бойові дії і місце де він тимчасово проживав зазнало руйнації внаслідок авіаудару та всі його документи були знищені. Після цього він рятуючи своє життя повернувся на постійно додому в АДРЕСА_2 . Зазначає, що рішення суду про встановлення факту його постійного проживання на території України йому необхідне для отримання у Старосамбірському РВ ГУ ДМС України у Львівській області паспорта громадянина України.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 01 грудня 2022 року заяву ОСОБА_1 заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області про встановлення факту постійного проживання на території України, - задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991року та станом на 13 листопада 1991року.

В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Рішення суду оскаржило Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

В своїй апеляційній скарзі зазначають, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликаються на те, що фактично суд встановив факт постійно проживання заявника на території України станом на 1991 рік на підставі недопустимих, неналежних та недостатніх доказів, які не містять інформації щодо такого проживання на конкретний період саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.

Факт постійного проживання встановлюється не лише довідками про реєстрацію місця проживання, а ще і додатковими доказами - документами про навчання (довідки із учбових закладів, якщо в цей час особа відвідувала ці заклади в Україні), проходження військової служби (копія військового квитка), довідками з місця праці (або копією трудової книжки), довідки з медичних установ, документи на підтвердження факту внесення органом внутрішніх справ України напису "громадянин України", архівні довідки, витяги та копії з особових справ із збереженою ксерокопією паспорту та фотографіями, будь-які інші документи із органів державної влади, підприємств, організацій на підтвердження фактів біографії заявника, різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку, свідчення близьких родичів.

Згідно проведеної перевірки особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області відсутні відомості щодо документування останнього.

Стверджують, що згідно актового запису ДРАЦС N° 626 від 21.05.1991 про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , де батьком зазначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_3 останній не вказаний, як громадянин УРСР, а ЯАРСР, з цього випливає, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 намагається ввести в оману суд і всупереч законодавству просив встановити факт проживання на території України станом на 24.08.1991 та станом на 13.11.1991, що Старосамбірський районний суд Львівської області своїм рішенням від 01.12.2022 у даній справі зробив.

Просять рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Від представника Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні.

При цьому, відмовляючи в задоволенні заяви про відкладення розгляду справи, колегія суддів виходить із того, що заявник не надав суду доказів неможливості прийняти участь у розгляді справи.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 28.08.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 01.09.2028 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позовні вимоги про становлення факту постійного проживання на території України, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року заявник ОСОБА_1 постійно проживав на території України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у с.Сусідовичі Старосамбірського району Львівської області. Його мати ОСОБА_3 , за національністю українка. Вказані обставини підтверджується наявною в матеріалах справи копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію уродження відповідно до ст.ст. 126, 133, 135 Сімейного кодексу України, №4, дата формування 16.08.2022 року, який виданий Старосамбірським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (а.с.9) та довідкою №286 від 04.08.2022 виконкому Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області.

Із доданих до заяви копії довідки №40 від 08.08.2022, ЗЗСО І-ІІІ ступенів с. Стрільбичі Старосамбірської міської ради ОСОБА_1 , 1955 року народження у 1979 році закінчив Стрільбицьку середню шкоду Старосамбірського району Львівської обалсті (а.с.12), та згідно довідки №15 від 21.12.2020 Приватної агрофірми «Стрільбичі К» відомо, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 працював столярем по виготовленню тарних ящиків в радгоспі «Старосамбірський» з 01.03.1973 року по 02.03.1976 року (а.с.14).

Згідно копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, №5 від 27.07.2022, ОСОБА_1 одружився із ОСОБА_4 25.01.1975 року, актовий запис №2 та 23.11.1988 року даний шлюб було розірвано ( а.с. 15)

Із даних будинкової книги, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.19,20), відомо, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 11.11.1978 року отримав паспорт громадянина НОМЕР_1 , однак такий, як стверджує заявник, на даний час втрачено.

Крім того, із будинкової книги також відомо, що 18.08.1988 року заявник був зареєстрований (прописаний) в АДРЕСА_2 .

Згідно акту перевірки житлових умов, складеного комісією депутатів Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області 08.08.2022 (а.с.21), та довідки, виданої виконкомом Старосамбірської міської ради Самбірського району Львівської області за №695 від 09.08.2022 (а.с.17), відомо, що заявник ОСОБА_1 на даний час фактично проживає в АДРЕСА_2 з липня 2022 року, але за даною адресою не зареєстрований.

Як вбачається із листа Старосамбірського районного відділу ГУ ДМС України у Львівській області №4637-457/4637.1-22 від 28.07.2022 (а.с.23), заявник ОСОБА_1 звернувся до Старосамбірського районного відділу ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про отримання паспорта громадянина України. Однак, зазначеним листом йому роз`яснено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 чи п.2 ст.3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24.08.1991р. постійно проживала на території України або проживала на території України станом на 13.11.1991, і перебувала в громадянстві колишнього СРСР, підтверджує факт її постійного проживання або проживання на території України на зазначену дату судовим рішенням, а тому йому необхідно звернутися до суду для отримання відповідного рішення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Як визначено в ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991 року).

Верховний суд України листом від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснював, що у порядку ч. 2 ст. 315 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення юридичних фактів, у тому числі, й постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13.11.1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно із ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Мета встановлення факту -це ті наслідки, настання яких бажав би заявник.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України необхідно керуватися, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Так, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і названого Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року.

Згідно із п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого указом Президента України від 27.03.2001 року №215, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року.

У п. 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до ч.1ст. 8 Закону України «Про громадянство України»особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно доЗакону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Згідно із п. 10 Порядку для встановлення належності до громадянства України особа, яка станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13.11.1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні станом на 13.11.1991 року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України станом на 24.08. 1991 року або на 13.11.1991 року; копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника -громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або факт їх проживання в України станом на 13.11.1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про те, що станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала на території України (за наявності документів, що підтверджує зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13.11.1991 року; судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні станом на 13.11.1991 року.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 616498св20), від 05.04.2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 6116116св20).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з обліками Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області відсутні відомості щодо документування особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також згідно довідки Стрільбицької середньої школи №40 від 08.08.2022 року, ОСОБА_1 закінчив школу у віці 24 роки.

Зідно з обліками ДРАЦС наявний актовий запис №626 від 21.05.1991 року про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , де батьком зазначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 .

Процедура встановлення належності до громадянства України стосується тих громадян колишнього СРСР, хто вже визнається громадянином України відповідно до ст. 3 Закону України "Про громадянство України" та з тих чи інших причин досі не має паспорту громадянина України.

В актовому записі №626 від 21.05.1991 року ОСОБА_1 не вказаний, як громадянин УРСР

Надані заявником докази суд визнає неповними, які у повній мірі не підтверджують позовних вимог, оскільки ці докази містять у собі часткову інформацію щодо предмета доказування, та не підтверджують факту постійного проживання заявника на території України у зазначений період.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявником належним чином не доведено, що він з 1990 року по 1992 рік, та на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) дійсно постійно проживав на території України, а тому наявні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія не погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінкою їх належності , допустимості, достовірності, а також достатності і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено в достаній мірі тих обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, що не заважає в подальшому, при наявності достатності доказів проживання заявника с 1990 року по 1992 рік на території України звернутися до суду.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області - задовольнити.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 01 грудня 2022 року скасувати в частині встановлення факту постійного проживання на території України та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області, про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.