Провадження № 22-ц/812/851/23 Суддя першої інстанції Чаричанський П.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 вересня 2023 року м. Миколаїв Справа № 472/713/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Ковальському Є.В.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представник ОСОБА_2 , на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 24 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Чаричанського П.О., повний текст якого складено 01 червня 2023 року, в залі судового засідання в смт Веселинове, за позовом ОСОБА_1 до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2022 року ОСОБА_4 , звернулась до суду з позовом до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за набувальною давністю.

Доводи позову обґрунтовувала тим, що в 2006 році вона переїхала проживати в смт Веселинове Веселинівського району Миколаївської області з с. Піщаний Брід Веселинівського району Миколаївської області.

В жовтні 2006 року їй стало відомо, що в смт Веселинове продається житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 . Вказаний будинок продавала ОСОБА_5 .

06 жовтня 2006 року вона звернулася до ОСОБА_5 , яка мешкала в АДРЕСА_2 , з метою вирішення питання купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку.

Остання повідомила їй, що будинок належить їй, на підтвердження чого надала домову книгу для прописки громадян, де зазначалось що в цьому житловому будинку були зареєстровані: сама ОСОБА_5 , 1955 року народження та ОСОБА_6 , 1976 року народження, (син продавця будинку, який помер в 2003 році);

Також їй було надано акт закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального житлового помешкання від вересня 2006 року та рішення виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області від 29 вересня 2006 року № 175 «Про прийняття і введення в експлуатацію житлового будинку», пунктом 2 якого вирішено видати громадянці ОСОБА_5 свідоцтво про право власності, а Веселинівському МБТІ зареєструвати житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Разом з тим, ОСОБА_5 попрохала її відтермінувати зі зверненням до нотаріуса для оформлення відповідного договору, та усно запропонувала їй вселитися до будинку та проживати в ньому, на що покупець погодилася й цього ж дня вселилась до будинку.

З того дня, а саме з 06 жовтня 2006 року, вона вселилася та проживає в житловому цьому будинку.

Через декілька років, приблизно в 2008 році, їй стало відомо, що ОСОБА_5 померла в 2007 році. З того часу, до неї ніхто не звертався з приводу цього будинку і вона продовжила в ньому проживати.

В 2022 році, з метою оформлення права власності на спірний будинок, вона вирішила звернутися до Веселинівської філії Миколаївського МБТІ, та надала наявні в неї документи на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Після перевірки всіх документів, представник Веселинівської філії Миколаївського МБТІ повідомив їй, що вказаний будинок взагалі не зареєстрований в БТІ, й правовстановлюючі документи на нього нікому не видавалися, а право власності не реєструвалося. Натомість були виявлені розбіжності в поштовій адресі, зокрема, ОСОБА_1 було повідомлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований житловий будинок її сусідів.

06 вересня 2022 року виконавчим комітетом Веселинівської селищної ради було прийнято Рішення № 94 «Про зміну юридичної адреси житлового будинку по АДРЕСА_2 », яким вирішено адресу житлового будинку в якому вона проживає змінити з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 .

За наданою довідкою БТІ від 23 жовтня 2022 року № 2-205 власник житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 станом на 28 грудня 2012 року не зареєстрований.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності, в порядку набувальної давності, на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами: гараж, сарай, споруди, огорожі, загальною площею 60,7 м.кв., житловою площею 40,3 м. кв., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 24 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірне майно позивач придбала у попереднього власника ОСОБА_5 , а отже остання володіє даним майном на підставі певного юридичного титулу (придбання майна у попереднього власника), а отже не є можливим в даному випадку застосування набувальної давності, як способу набуття права власності на майно.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції хибно визначив, що в цивільному праві розуміється під титулом володіння. Зокрема, в цивільному праві титульне володіння - це володіння річчю, засноване на будь-якому праві (правовій підставі, або титулі), що випливає з відповідного юридичного факту, наприклад, право власності, засноване на договорі купівлі-продажу речі або на переході її в порядку спадкування. На відміну від цього безтитульне (фактичне) володіння не спирається на будь-яку правову підставу, хоча за встановлених законом умов і може тягнути певні правові наслідки.

Титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами (майнового найму (оренди), підряду, зберігання, застави та ін.), особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом.

Натомість позивач не є титульним володільцем спірного житлового будинку, оскільки жодної цивільно-правової угоди між нею та ОСОБА_5 не укладалося, а доказом купівлі-продажу житлового будинку може бути лише відповідний нотаріально посвідчений договір.

За таких обстави, суд помилково припустив наявність титульного володіння майном у позивача.

Для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб він не набув майно злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі.

Вказаного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 02 серпня 2019 року у справі № 915/962/18.

В матеріалах справи доказів набуття позивачем майна, зазначеного у позові, злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі, суду не надано.

Відсутні і докази того, що у позивача наявний умисел спричинити шкоду іншій особі. Наведене дає підстави вважати позивача добросовісним володільцем спірного нерухомого майна.

Надані позивачем докази свідчать про відкритість володіння (очевидне для третіх осіб, які мали можливість це бачити, відсутність перешкод доступу до нього інших осіб, які мають право отримувати про це майно інформацію).

Окрім того, якщо ж суд вважає, що позивач мала певний юридичний титул, то в такому випадку судом не взято до уваги, що позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України.

Якщо суд вбачає (припускає) титульність володіння майном позивачем у вказаній справі необхідно встановити за яким саме договором (титулом) позивач володіє майном, встановити строк повернення майна законному власнику. І у разі доведеності необхідних обставин, позивач може набути право власності за набувальною давністю, так як остання володіє спірним будинком вже більше 15 років. Зокрема, на сьогоднішній день строк володіння будинком становить більше 16 років.

Оскільки у справі, що розглядається, позивач не має іншого житла, тому його право на це майно може бути захищено, шляхом визнання за нею права власності за набувальною давністю так як, в іншому випадку остання втратить єдине житло, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

На день слухання справи від відповідача та третьої особи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до статей 128, 130 ЦПК України. На адресу апеляційного суду через засоби поштового та електронного зв`язку надійшли заяви від позивача та його представника та від представника відповідача про розгляд справи без участі цих осіб. Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез`явившихся сторін та їх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у 2006 році, як стверджує позивач, вона придбала у ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Саме з того часу вона постійно користувалася вищевказаним майном. Отримати правовстановлюючі документи на зазначене майно вона не змогла, оскільки право власності на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 не було належним чином оформлено відповідно до законодавства.

Згідно з інформаційної довідки № 2-205 від 23 жовтня 2022 року виданої начальником Веселинівської філії КП ММБТІ Кушнеренко А.Г. з якої вбачається, власник станом на 28 грудня 2012 року незареєстрований. Змінено АДРЕСА_1 на підставі Розпорядження № 21-р від 19 лютого 2016 року виконкому Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області «Про перейменування вулиць, провулків селища Веселинове та ліквідацію атрибутів тоталітарного режиму». Змінено юридичну адресу житлового будинку АДРЕСА_4 на підставі рішення № 94 від 06 вересня 2022 року Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області.

Як вбачається з технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_3 , замовником технічної інвентаризації зазначено ОСОБА_1 .

Згідно з домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_5 в цьому житловому будинку були зареєстровані: ОСОБА_5 1955 року народження та ОСОБА_6 , 1976 року народження.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області від 29 вересня 2006 року № 175 «Про прийняття і введення в експлуатацію житлового будинку», пунктом 2 якого вирішено видати громадянці ОСОБА_5 свідоцтво про право власності, а Веселинівському МБТІ зареєструвати житловий будинок по АДРЕСА_6 .

Акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального житлового помешкання складений в вересні 2006 року він складався в присутності забудовника ОСОБА_5 .

Рішенням виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області № 94 від 06 вересня 2022 року «Про зміну юридичної адреси житлового будинку по АДРЕСА_2 », вирішено змінити юридичну адресу житлового будинку з АДРЕСА_3 на АДРЕСА_7 .

Розпорядженням Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області № 21-р від 19 лютого 2016 року «Про перейменування вулиць, провулків селища Веселинове та ліквідацію атрибутів тоталітарного режиму АДРЕСА_1 .

Позивачем надано докази на підтвердження того, що вона добросовісно, відкрито та безперервно з 2006 року володіє житловим будинком яким розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

Свідоцтво про прийняття, продаж та введення в експлуатацію опалювального газового АОГ від 18 листопада 2006 року, де в графі власник «апарат встановлено в оселі» значиться адреса АДРЕСА_1 , а в графі «власник апарата» значиться ОСОБА_1 .

Договір про надання послуг з вивозу сміття від 25 березня 2011 року, згідно з яким ОСОБА_1 є споживачем Комунального підприємства «Веселинівський тепло постач Сервіс» з питання вивозу сміття з території АДРЕСА_5 .

Заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області № 2/1406/442/12 від 18 грудня 2012 року, в якому адреса ОСОБА_1 вказується АДРЕСА_1 .

Виконавчий лист, виданий 10 січня 2013 року Веселинівським районним судом Миколаївської області на виконання рішення суду ухваленого 18 грудня 2012 року, з якого вбачається, що місце проживання стягувача ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 .

Довідка № 2411/02-11 видана 30 жовтня 2014 року Веселинівською селищною радою на ім`я ОСОБА_7 (чоловік ОСОБА_1 ), про склад сім`ї, з якої вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 , проживає ОСОБА_1 .

Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання, укладений 22 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз збут», за умовами якого об`єкт споживача на момент укладення цього договору є житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Заява № про відкриття та ведення Карткового рахунку від 17 червня 2015 року, відповідно до якої ОСОБА_1 уклала договір про відкриття карткового рахунку в Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» й адреса та реквізити сторін клієнт банку ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Довідка № 3897/02-12 видана 15 жовтня 2015 року Веселинівською селищною радою, згідно якої ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Договір про надання послуг від 01 квітня 2015 року укладеного між Комунальним підприємством «Веселинівський водоканал» та громадянкою ОСОБА_1 , предметом якого є надання послуг з вивезення твердих побутових відходів з території АДРЕСА_5 .

Виписка із картки новонародженого, де значиться, що ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Довідка про склад сім`ї № 2203/02-12 видана 26 грудня 2017 року, згідно якої ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Декларація про вибір лікаря № 0000-Е6Н5-3691, згідно якої пацієнт ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір про надання населенню послуг по водопостачанню від 01 червня 2019 року, відповідно до якого Комунальне підприємство «Веселинівський водоканал» та ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 уклали угоду про надання послуг з водопостачання.

Крім того, на ухвалу суду від 28 грудня 2022р. Веселинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надані наступні документи:

- повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 9 від 06 січня 2023 року з якого вбачається, що 25 серпня 2006 року ОСОБА_8 уклав шлюб з (дошлюбне прізвище ОСОБА_9 ) ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Веселинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис № 36.

- повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 3 від 06 січня 2023р. з якого вбачається, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт Веселинове, Веселинівського району Миколаївської області, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Веселинівського районного управління юстиції Миколаївської області складено відповідний актовий запис № 78.

- повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 4 від 06 січня 2023 року з якого вбачається, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, про що Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 1015.

- повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 7 від 13 січня 2023 року з якого вбачається, що ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в смт Веселинове, Веселинівського району Миколаївської області, про що Веселинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районні Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено відповідний актовий запис № 16.

Одночасно повідомляють, що було проведено перевірку відомостей державної реєстрації актів про смерть відносно запитуваної особи ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 , за наявним архівним фондом відділу та за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян. За результатами перевірки та за заданими параметрами пошуку відносно вищевказаної особи не знайдено жодного запису. Перевірку проведено по первинним та поновленим актовим записам про смерть з 2007 по т.ч.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина 1 статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Установивши, що позивач знала про власника спірного будинку з моменту вселення та проживала у ньому за згодою власника ОСОБА_5 , яка не відмовлялася від свого права власності на будинок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказане майно не може бути об`єктом набувальної давності.

Сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.

Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Під час розгляду справи позивач не надала доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що вона володіє майном не за волею власника і не знала, хто є власником.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо належного користування майном, реєстрації в будинку, оплати спожитих комунальних послуг, відсутність іншого житла не підтверджують підстав для застосування правил статті 344 ЦК України, оскільки сам лише факт проживання позивача з родиною у спірному будинку, утримання його в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції визнав титульність володіння майном позивачем у вказаній справі є неприйнятним, оскільки в даному випадку суд першої інстанції помилково застосував вислів «юридичний титул» у розумінні, що житловий будинок мав власника до того як почала в ньому проживати позивач. У даному випадку відсутній юридичний факт купівлі-продажу житлового будинку, оскільки в силу закону без оформлення договору купівлі-продажу це неможливо, позивач це знала (повинна була знати), а тому в цьому випадку добросовісності бути не може з огляду на те, що помилка в розумінні закону не веде до добросовісності, яка є однією з ознак застосування набувальної давності. Між тим зазначена помилковість суду першої інстанції не вплинула на правильність вирішення спору по суті.

Погодження між позивачем та власником будинку ОСОБА_5 усної домовленості про продаж будинку, факт отримання ОСОБА_1 документів від власника будинку, а також проживання останньої у цьому будинку, не свідчить про наявність правових підстав набуття права власності на цей будинок за набувальною давністю.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з наданою судом оцінкою зібраним у справі доказам та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку заявника свідчить про набуття нею права власності на спірний будинок за правилами статті 344 ЦК України, проте ці обставини були перевірені судом і наявність наведених у цій нормі підстав спростовано під час розгляду справи.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на вирішення спору по суті не впливають.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судові рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 24 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 13 вересня 2023 року.