Справа № 216/2612/23
провадження №2/216/1590/23
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2023 року
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Бутенко М.В.,
за участю: секретаря судового засідання Кравець А.С.
представника позивача адвоката Попкова О.О.
без застосування технічного запису
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, -
В березні 2023 року позивач, інтереси якої представляє адвокат Попков О.О., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною, сумісною, власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1 / 2 частину житлового будинку літ. «А», загал. пл. 52,1 м.кв. , за адресою: АДРЕСА_1 . та про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши право власності за ОСОБА_1 на 1 / 4 частину житлового будинку літ. «А», загал. пл. 52,1 м. кв., за адресою: АДРЕСА_1 , та, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1 / 4 частину житлового будинку літ. «А», загал. пл. 52,1 м. кв., за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що 29.11.2022 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу по справі №216/2490/21 було винесено рішення, яким було встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період з 01.01.2004 року до листопада 2020 року.
У грудні 2005 року, тобто під час спільного проживання на відповідача було зареєстровано права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
На думку позивача є очевидним, що придбання нерухомого майна під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу надає позивачу право вважати 1 / 2 домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що набуло правового режиму спільної сумісної власності. Втім, відповідач не поділяє думки позивача, вважає нерухоме майно своєю приватною особистою власністю. Тому позивач була вимушена звернутись до суду для захисту своїх законних прав та інтересів.
Позивач на час придбання спірного майна отримувала доходи та вкладала кошти у ремонт даного майна, позивач та відповідач вели спільне господарство, позивач та відповідач придбали дане домоволодіння за спільні кошти та для спільного проживання, і на даний час вони зареєстровані у даному будинку. Усі ці обставини були встановлені судом та знайшли своє відображення у рішенні по справі №216/2490/21
Ухвалою суду від 25.04.2023 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження , призначено судове засідання.
Представник позивача - адвокат Попков О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, не проти ухвалення рішення в заочному порядку, просив суд слухати справу без застосування технічного запису, про що додатково надав заяву.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, правом подання відзиву на позовну заяву не скористався, що в силу ч.8 ст. 178 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.
Зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України.
Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що 29.11.2022 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу по справі №216/2490/21 було винесено рішення, яким було встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 ) в період з 01.01.2004 року до листопада 2020 року.
У грудні 2005 року, тобто під час спільного проживання на відповідача було зареєстровано права власності на 1/2 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач на час придбання спірного майна отримувала доходи та вкладала кошти у ремонт даного майна, позивач та відповідач вели спільне господарство, позивач та відповідач придбали дане домоволодіння за спільні кошти та для спільного проживання, і на даний час вони зареєстровані у даному будинку. Усі ці обставини були встановлені судом та знайшли своє відображення у рішенні по справі №216/2490/21.
З метою отримання інформації про спірне майно, адвокатом Попковим О.О. було подано адвокатський запит до КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації «Дніпропетровської обласної ради». У відповіді №380 від 31.03.2023 року була надана інформація, що відповідно до архівної справи відповідачу належить 1 / 2 частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 , площа даної частини складає 52,1 кв.м.
Також було отримано витяг з ДРРП щодо об`єкта нерухомого майна (довідка №324204461), відповідно до якого відповідачу належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , форма власності: приватна спільна часткова, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу ВСІ №664213, 25.07.2005 року.
Угоди про добровільний поділ житлового будинку та земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, а тому позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.
Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу встановлено рішенням суду, яке є преюдиційним для даної справи.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України).
Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.
Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.
У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вищевикладене , суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.
До позовної заяви позивачем, на підтвердження вартості спірного майна було надано копію звіту про оцінку майна та копія платіжного документу про оплату послуг з оцінки майна. Відповідно вартість послуг за складання звіту про оцінку майна у розмірі 600 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову допомогу в розмірі 7000 грн. 00 коп., суд приходить до наступного висновку.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, що передбачено ст.15 ЦПК України.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача адвокатом Попковим О.О. були надані наступні документи: копія договору про надання правничої допомоги № б/н від 23.03.2023 року, укладений між позивачем та Адвокатським бюро «Олега Попкова»; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги АЕ№ 1191873 та платіжне доручення на суму 7000 грн..
Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачкою доведено понесення нею витрат у сумі 7 000 грн. за надання правничої допомоги, які підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст. ст. 317,368, 372, 391 ЦК України, ст. ст. 60, 63, 68, 69, 70, 71, 72,74 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 12, 13, 76, 81, 130, 141, 223, 280-283, 263-266 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності - задовольнити.
Визнати спільною, сумісною власність ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на 1 / 2 частину житлового будинку літ. «А», загал. пл. 52,1 м. кв., за адресою: АДРЕСА_1 .
Поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши право власності за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на 1 / 4 частину житлового будинку літ. «А», загал. пл. 52,1 м. кв, за адресою: АДРЕСА_1 , та, визнавши за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1 / 4 частину житлового будинку літ. «А», загал. пл. 52,1 м. кв, за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 073,60 грн., витрати на проведення оцінки майна у розмірі 600,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7 000,00. грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення та підписання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання, шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення та підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та подання апеляційної скарги на заочне рішення, може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених процесуальним законом строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: М.В. БУТЕНКО