Номер провадження: 22-ц/813/1713/23
Справа № 520/5764/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Трофіменка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чукітової Вікторії Віталіївни на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу у розмірі 13 208 700,00 гривень, що складає еквівалент 500 000,00 доларів США.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 03 червня 2014 року між ним та відповідачем - ОСОБА_3 у простій формі було укладено договір позики, за умовами якого відповідач ОСОБА_3 позичив у нього - ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5 916 650,00 грн., що на момент підписання договору було еквівалентно 500 000,00 доларів США.

На підтвердження факту передачі та прийняття грошових коштів відповідач - ОСОБА_3 власноруч написав розписку.

Відповідно до п. п. 3, 4, 5, 10 договору позики та розписки, останній день повернення позики 31 грудня 2016 року. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у національній валюті України, в розмірі, що має бути еквівалентно 500 000,00 доларів США по курсу НБУ станом на день повернення. Повернення позики відбувається за адресою мешкання позикодавця. Позичальник може повертати позику частинами, про що на зворотній стороні договору позики робляться відмітки. Після виконання позичальником свого зобов`язання позикодавець повинен передати йому оригінал примірника договору позики та розписки. Наявність у позикодавця після спливу строку повернення грошей оригіналу примірника договору позики та розписки є свідченням прострочення виконання позичальником свого зобов`язання.

Так, позивач зазначає, що на протязі дії договору позики позичальник грошові кошти частинами не повертав, а в усній розмові повідомив, що поверне всю суму позики 31 грудня 2016 року.

Однак до теперішнього часу зобов`язання відповідачем не виконано, борг у встановлений у договорі позики та розписці термін не повернуто, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики (розписки) від 03 червня 2014 року у розмірі 13 208 700 (тринадцять мільйонів двісті вісім тисяч сімсот) гривень 00 копійок, що за курсом Національного банку України станом на 18 травня 2017 року складає еквівалент 500 000 (п`ятсот тисяч) доларів США 00 центів. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Чукітова Вікторія Віталіївна подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 05.09.2023 року на 16-00 г., сторони по справі не з`явились, про причини не явки не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відео-конференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Присутня в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Чукітова В.В. не заперечувала проти розгляду справи за відсутності сторін, які не подавали заяв про відкладення розгляду справи.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин неучасті сторін в судовому засіданні 05.09.2023 року о 16-00 г. судом апеляційної інстанції не встановлена, а наявних у праві матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін та їхніх представників при таких обставинах не є порушенням прав сторін та їхніх представників щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, стягуючи з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики (розписки) від 03 червня 2014 року у розмірі 13 208 700 (тринадцять мільйонів двісті вісім тисяч сімсот) гривень 00 копійок, що за курсом Національного банку України станом на 18 травня 2017 року складає еквівалент 500 000 доларів США 00 центів, суд першої інстанції виходив з того, що обставини укладення договору позики та передачі відповідачу грошових коштів у позику підтверджені представником позивача належними і достатніми доказами та не спростовані відповідачем, а наявність у позивача оригіналу договору та розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

03.06.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого, позикодавець - ОСОБА_2 передав, а позичальник - ОСОБА_3 прийняв 5 916 650 гривень 00 копійок, що на момент підписання договору становить еквівалент 500 000,00 доларів США. Грошові кошти передаються у національній валюті України гривня. Останній день повернення позики 31 грудня 2016 року. Відповідно до п. п. 4, 5, 6 та п. 8 договору позики, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у національній валюті України, в розмірі, що еквівалентно 500 000,00 доларів США по курсу НБУ на день повернення. Позика може повертатися частинами, про що сторони на зворотній стороні цього договору роблять відмітки. Повернення позики має бути здійснено за адресою мешкання позикодавця. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою або зарахування грошової суми, що позичалися на його банківський рахунок. Пунктом 10 договору позики передбачено, що після виконання позичальником свого зобов`язання позикодавець повинен передати йому оригінал примірника цього договору та розписки. Наявність у позикодавця після спливу строку повернення грошей оригіналу примірника цього договору та розписки є свідченням прострочення виконання позичальником свого зобов`язання.

На підтвердження факту передачі та прийняття грошових коштів, 03 червня 2014 року ОСОБА_3 власноруч написав розписку, зі змісту якої вбачається, що він отримав грошові кошти у розмірі 5 916 650,00 грн., що на момент підписання договору позики складає еквівалент 500 000,00 доларів США. Вказані грошові кошти він отримав від ОСОБА_2 .

Даний факт підтверджується копією розписки, яка наявна в матеріалах справи (а. с. 4).

Оригінал вказаного договору позики та оригінал розписки були оглянуті судом у судовому засіданні 06.09.2017 року.

Колегія суддів виходить з наступного.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача позивачем була надана боргова розписка.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Встановивши факт укладення між сторонами договору позики та наявність у кредитора оригіналу розписки боржника про отримання ним грошових коштів в сумі, яка узгоджується з сумою позики, обумовленої договором позики у розмірі еквівалентному 500 000 доларів США та врахувавши відсутність доказів про виконання боржником зобов`язань з повернення позики кредитору, районний суд дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості за договором позики.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Чукітової Вікторії Віталіївни зведені до того, що рішення суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики є незаконним, оскільки фактично договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений з метою зменшення обсягу майна боржника ОСОБА_3 , на яке ОСОБА_1 , як кредитор, має підстави звернути стягнення внаслідок невиконання грошового зобов`язання за договором позики.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 адвокат Висоцький В.Е. категорично заперечував, що договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був спрямований на шкоду ОСОБА_1 , як кредитору ОСОБА_3 , і що грошові кошти ОСОБА_3 позивачем ОСОБА_2 в дійсності не надавались. ОСОБА_2 не заперечує, що він є родичем колишньої дружини ОСОБА_3 і на прохання останнього позичив йому ці кошти, які той не повернув та перестав виходити на зв`язок, що й було причиною звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про стягнення позики. В свою чергу і ОСОБА_1 перебував у ділових і близьких дружніх стосунках з ОСОБА_3 і позичав йому кошти, які ОСОБА_3 ОСОБА_1 не повернув. Сам по собі той лише факт, що ОСОБА_2 є родичем колишньої дружини ОСОБА_3 не свідчить про фраудаторність укладеного між ними договору позики. Також представник ОСОБА_2 звертає увагу, що справжньою причиною подання ОСОБА_1 апеляційної скарги на рішення суду про стягнення на користь ОСОБА_2 боргу є намагання ОСОБА_2 оспорити в судовому порядку проведені публічні торги на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості, за наслідками яких ОСОБА_1 набув право власності на майно боржника ОСОБА_3 одноособово без врахування інтересів ОСОБА_2 , як кредитора ОСОБА_3 .

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору, і якщо така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним або платоспроможність якого зменшується, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам, може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 235/6483/20.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах КГС від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20 та багатьох інших.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, як таке, що впливає на права апелянта-кредитора, перед яким боржник має заборгованість за грошовим зобов`язанням, оскільки зменшує обсяг майна боржника, за рахунок якого апелянт намагається задовольнити свої вимоги, ОСОБА_1 разом з цим не надав доказів недійсності договору позики між сторонами справи, судове рішення в якій оскаржується, і яке (судове рішення) засновано саме на правомірності договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Цивільного процесуального кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Оскільки вимоги про недійсність договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на правомірності якого засновано оскаржуване рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості, не є предметом розгляду даної справи, а доказів існування судового рішення, яке набуло чинності, про визнання недійсним, як фраудаторного, договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до справи не додано, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_1 та скасування, як незаконного, рішення суду про стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 13 208 700,00 гривень, що складає еквівалент 500 000,00 доларів США.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір позики, заборгованість за яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , є фраудаторним з посиланням на хронологію викладених апелянтом обставин, не є достатніми для спростування висновку суду, який заснований на презумпції правомірності договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсність якого, як фраудаторного, в установленому законом судовому порядку не визнана.

Інші доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Таким чином, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Чукітової В.В. задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чукітової Вікторії Віталіївни - залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 12.09.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк