Номер провадження: 22-ц/813/3005/23
Справа № 496/2584/21
Головуючий у першій інстанції Пасечник М. Л.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Вадовської Л.М., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Долгової В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 квітня 2022 року

у справі про скасування реєстрації місця проживання, виселення, скасування кадастрового номеру, скасування договору довічного утримання,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Нерубайська сільська рада Одеського району Одеської області,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який згодом уточнив та остаточно просив:

-зобов`язати Нерубайську сільську раду Одеського району Одеської області скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати кадастровий номер на фальшованих технічної документації і акту суміжних землекористувачів з підробленим його підписом;

-виселити з захопленого житлового будинку проживаючих ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та інших рейдерів шахраїв Вінницької області;

-скасувати договір довічного утримання;

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у його матері була рідна сестра ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала з ним по сусідству.

У квітні 2012 року тітку позивача ОСОБА_5 , шахраї та рейдери вивезли до Вінницької області з метою захоплення її земельної ділянки та житлового будинку на підставі договору довічного утримання.

За два місяці після цього тітка позивача померла, за цим фактом він звертався до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінального правопорушення.

Також зазначає, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13 грудня 2019 року визнано недійсним акт від 10 грудня 2017 року, встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_5 . Скасовано рішення №538-V від 26 жовтня 2007 року Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області в частині передачі у власність та затвердження проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_5 за адресою:

АДРЕСА_1 .

А тому, на думку позивача, передача земельної ділянки та житлового будинку у власність ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання була незаконною.

Посилаючись на положення ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зазначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Водночас позивач вказує, що неодноразово звертався до сільської ради із заявами про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_3 , проте листом від 21 травня 2021 року орган місцевого самоврядування відмовив в задоволенні його заяви.

Позивач вважає, що така відмова є протиправною та порушує його права.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 квітня 2022 року у задоволені позову ОСОБА_6 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 квітня 2022 року, ухвалити у справі нове рішення, яким зобов`язати Нерубайську сільську раду Одеського району Одеської області скасувати реєстрацію ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що саме до повноважень сільської ради віднесено питання щодо обліку або зміни реєстрації місця проживання особи, в тому числі і скасування місця реєстрації. Судом першої інстанції не було запропоновано вчинити таку дію позивачу, як заміну неналежного відповідача належним відповідачем. У той час вважає, що ним вірно визначено відповідача, а саме Нерубайську сільську раду Одеської області, відмова якої є предметом оскарження у цій справі.

На думку позивача, судом першої інстанції невірно надано оцінку обставинам справи та доказам, що були надані на їх підтвердження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області, а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_3 , будучи повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явилися, у поданих до суду заявах треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , просили суду розглянути справу без їх участі.

У відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися до судового засідання будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення скаржника ОСОБА_1 за доводами апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються такі обставини справи.

Відповідно до довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію), виданої Нерубайською сільською радою від 16 вересня 2020 року за №2951 в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 та який належить ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання завіреного Біляївською нотаріальною конторою від 15 вересня 2010 року, зареєстровані: ОСОБА_2 , 1980 року народження, ОСОБА_4 , 1985 року народження, ОСОБА_3 , 2005 року народження, ОСОБА_5 , 1935 року народження, яка померла згідно актового запису №83 від 26 червня 2012 року (а. с. 16).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13 грудня 2019 року, яке набрало законної сили 24 січня 2020 року, визнано недійсним акт від 10 грудня 2017 року, встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_5 . Скасовано рішення №538-V від 26 жовтня 2007 року Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області в частині передачі у власність та затвердження проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Цим же рішенням, судом серед іншого, встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 (а. с. 10 -14).

Згідно витягу з рішення №100-VII від 22 квітня 2021 року Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області органом місцевого самоврядування прийнято рішення, яким: «визнано недійсним акт від 10 грудня 2017 року, встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_5 . Скасовано рішення №538-V від 26 жовтня 2007 року Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області в частині передачі у власність та затвердження проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_5 за адресою:

АДРЕСА_1 на ім`я гр. ОСОБА_5 » (а.с. 15).

Згідно листа Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області від 21 травня 2021 року №02-17-780, наданого у відповідь на звернення ОСОБА_1 , убачається, що органом місцевого самоврядування роз`яснено позивачу, що винесення судом вказаного вище рішення та скасування сільською радою відповідного рішення не є правовим наслідком для перегляду правових підстав користування відповідними особами житловим будинком, розташований на земельній ділянці. Вказано, що порядок реєстрації місця проживання особи та зняття її з реєстрації місця проживання врегульований Правилами реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими постановою КМУ від 02 березня 2016 №207. Відповідно до п.26 Правил зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема «рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою» або «інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів. Вказано, що для розгляду сільською радою по суті порушеного позивачем питання про скасування реєстрації місця проживання сімї ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , належною особою мають бути подані відповідні документи, передбачені постановою КМУ від 02 березня 2016 року №207 (а.с. 17-18).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пред`явлено позов до Нерубайської сільської ради, яка є неналежним відповідачем у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Мотивуючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_3 , та виселення останніх, судом також зазначено, що у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За таких обставин, заявлена у цій справі вимога про зняття з реєстраційного обліку місця проживання третіх осіб не може бути задоволена у розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), вимог про що позивачем не заявлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування кадастрового номеру на фальшованій технічній документації і акту суміжних землекористувачів з підробленим підписом позивача, а також скасування договору довічного утримання, суд виходив з того, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано письмових доказів, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у цій справі.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду про те, що у цій справі, позовні вимоги про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , заявлені позивачем до Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області, яка не є належним відповідачем у цій справі, з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі N 361/2965/15-а (провадження N 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі N 542/1403/17 (провадження N 14-106цс21).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 489/3691/20 вказано, що "спір про визнання незаконним та скасування реєстраційного запису або рішення державного реєстратора про зняття особи з реєстрації місця може розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на житло іншою особою. Належним відповідачем у такому спорі є особа, за заявою якого позивача було знято з реєстрації місця проживання в житловому приміщенні та його власник на момент розгляду справи, за рахунок якого можливо задовольнити таку позовну вимогу. Органи реєстрації, що забезпечують формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи, або його посадові особі, не можуть виступати належними відповідачами у такому спорі. Такий орган лише зобов`язаний виконати відповідне рішення суду незалежно від того, чи був цей орган залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження N 14-61цс18) вказано, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження".

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У цій справі, у позивача з органом місцевого самоврядування, яким є Нерубайська сільська рада Одеського району Одеської області відсутній будь-який спір цивільно-правового характеру, а відтак сільська рада не є належним відповідачем. Разом з цим, позивач пред`явив позов лише до органу місцевого самоврядування, позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (як власника будинку та членів його родини) не пред`явив, клопотань про залучення до участі у справі, як відповідачів чи співвідповідачів не заявляв.

Отже вказані висновки суду з якими погоджується апеляційний суд є вірними, а доводи апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими.

Висновки суду про відмову в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів вважає вірними, водночас апеляційний суд не погоджується з мотивами з яких виходив суд з огляду та таке.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/1 зазначено, що: відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право особи, яка звернулася за таким захистом до суду.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є 1) наявність у позивача права власності та 2) встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку

АДРЕСА_1 , разом з цим останнім заявлено вимоги зокрема, про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з будинку

АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання.

Отже ОСОБА_1 ініціює питання про виселення осіб з будинку, власником або володільцем чи особою, яка має речове право на цей будинок він не є, тобто між позивачем та об`єктом нерухомості відсутній будь-який правовий зв`язок, як між власником і власністю (майном).

Колегія суддів зауважує, що реалізувати право на судовий захист, шляхом звернення до суду з вказаними вище позовними вимогами, наділена лише (виключно) особа, яка є власником, володільцем такого майна, тобто має речове право на це майно, а її суб`єктивне приватне право власності, порушено іншою особою, у зв`язку з чим вона ініціює питання про відновлення свого порушеного права, шляхом звернення до суду із відповідним позовом.

Звертаючись із цим позовом до суду, ОСОБА_1 не навів обґрунтувань та не зазначив, які саме його суб`єктивні права були порушені таким чином, що мало наслідком здійснення захисту цих прав, шляхом ініціювання позову до суду про виселення сім`ї ОСОБА_7 з будинку АДРЕСА_1 , власником якого позивач не є, а також інших вимог щодо договору довічного утримання, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на вказане вище домоволодіння.

Посилання скаржника про те, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13 грудня 2019 року у справі №496/1054/15-ц, встановлено факт незаконної передачі ОСОБА_2 житлового будинку на підставі договору довічного утримання, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки таких обставин не встановлено.

Підсумовуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що решта позовних вимог ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки порушення прав останнього не встановлено, а судовому захисту підлягає лише порушене суб`єктивне право.

Апеляційний суд зауважує, що відсутність порушеного права особи, за захистом якого така особа звертається до суду є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні вказаних вище позовних вимог, а тому висновки суду, зокрема, щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження обставин якими обґрунтовуються вимоги є помилковими.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що поза увагою суду залишилось те, що позовні вимоги про скасування кадастрового номеру на фальшованій технічній документації і акту суміжних землекористувачів з підробленим його підписом, виселення з захопленого житлового будинку проживаючих ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , скасування договору довічного утримання, позивач пред`явив до органу місцевого самоврядування, а саме Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області, яка не є належним відповідачем у справі також і щодо цієї частини позовних вимог.

Отже колегія суддів, вважає, що суд вирішуючи цю справу дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , разом з цим ураховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення на підставі ч. 4 статті 376 ЦПК України потрібно змінити.

У відповідності до приписів ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з приписами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про зміну оскаржуваного рішення, а саме викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, при цьому в іншій частині оскаржуване рішення колегія суддів вважає потрібно залишити без змін, тому розподіл судових витрат, обумовлених сплатою позивачем судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 квітня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: Л.М. Вадовська

М.В. Назарова