Справа № 459/2786/18 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/1069/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.М.;

адвоката Левицького І.С.

представника відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Червоноградська державна нотаріальна контора, в кінцевій редакції позовних вимог якого просили:

-встановити та визнати факт невиконання мирової угоди, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та затвердженої ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 28.04.2004 року у справі № 2-208 щодо поділу майна подружжя;

-визнати будинок АДРЕСА_1 (в подальшому «спірний будинок») спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;

-визнати заповіт ОСОБА_4 від 14.09.2017 року нікчемним;

-визнати договір дарування спірного будинку та земельної ділянки від 27.10.2017 року, укладений між ОСОБА_4 (як « ОСОБА_6 ») та ОСОБА_1 (як « ОСОБА_7 »), нікчемним (том 1, а.с. 74).

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, щопомерлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 був батьком позивачки ОСОБА_2 та колишнім чоловіком позивачки ОСОБА_3 , шлюб між якими було розірвано 04.02.1998 року. Стверджувалося, що після розірвання шлюбу згадане подружжя разом з дітьми продовжували до липня 2005 року проживати в спірному будинку, а позивачка ОСОБА_3 сприяла завершенню його будівництва.

Ухвалюю суду від 28 квітня 2004 року у справі № 2-208 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ будинковолодіння було затверджено мирову угоду, згідно з якою ОСОБА_4 зобов`язався сплатити ОСОБА_3 20 000 грн., після чого спірний будинок залишався у його власності. Виконавчих листів ОСОБА_3 не отримувала, оскільки ОСОБА_4 добровільно погодився виконати умови мирової угоди та мав намір залишити спірний будинок у спадщину доньці - позивачці ОСОБА_2 .

Стверджувалося, що в період з 2004 року по 2017 pік ОСОБА_4 на виконання вказаної мирової угоди було сплачено 3 000 гривень, тобто умови мирової угоди були виконаними лише частково. Відтак, позивачі вважають, що внесення до Єдиного державного реєстру відомостей про одноосібне право власності ОСОБА_4 на спірний будинок та земельну ділянку здійснено протизаконно. На думку позивачів, спірний житловий будинок фактично був спільною сумісною власністю подружжя, набутою під час перебування у шлюбі, і дозволу чи погодження на його відчуження позивачка ОСОБА_3 не давала.

Наведене вважають підставою для визнання нікчемним спірного договору дарування, що є підставою для скасування запису про право власності № 23051888 та № 23051701 і віднесення його до спадкового майна за законом.

Також зазначалося, що позивачка ОСОБА_2 востаннє зустрічалась із батьком влітку 2016 року і при зустрічі він обіцяв залишити спірний будинок їй у спадщину.

Після смерті ОСОБА_4 позивачам стало відомо, що покійний 16.09.2017 року подарував відповідачці легковий автомобіль Mitsubishi Pajero, 2007 р.в., з умовою, що остання продає свій легковий автомобіль, а отримані кошти будуть витрачені на його лікування. Пізніше до ОСОБА_4 почала приходити мати відповідачки, яка приносила обезболюючі пластирі без призначенням лікаря, які містять наркотичну речовину, що впливає на психіку. Позивачі вважають, що ОСОБА_4 , будучи під впливом «пластирів», не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними час укладення спірного договору дарування, а тому зазначений правочин є недійсним. Крім того, зазначалося, що всі правочини вчинялись з 27 по 31 жовтня 2017 року, що (на думку позивачів) свідчить про особисту заінтересованість відповідачки в отриманні права власності на спірне майно та ймовірне порушення законодавства (том 1, а.с. 2-6, 72-74, 213, 228).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог відмовлено (том 3, а.с. 51-57).

Вищезгадане рішення суду оскаржили позивачки.

Апелянти просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.

Звертають увагу на те, що зарахування коштів в сумі 10 000 грн. 29.04.2004 року мало місце на рахунок ОСОБА_2 , яка не була стороною мирової угоди від 28.04.2004 року, а відтак висновок суду про те, що ОСОБА_4 виконав умови мирової угоди в частині виконання зобов`язання щодо сплати ним 20 000 грн. на користь позивачки ОСОБА_3 , вважають таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Вважають, що виходячи зі змісту мирової угоди від 28.04.2004 року, «така не відповідає вимогам закону та не може бути виконавчим документом», а тому висновок суду про те, що «немає підстави стверджувати про невиконання сторонами мирової угоди» - з посиланням на відсутність доказів того, що позивачка ОСОБА_3 зверталася починаючи з 2004 року до суду із заявою про видачу виконавчого листа, вважають необґрунтованим (том 3, а.с. 70-76).

Апелянти, будучи своєчасно (26.06.2023 року) належним чином повідомленими про апеляційний розгляд справи о 09-30 год. 28.08.2023 року (том 3, а.с. 107-108, 113), в судове засідання не з`явилися і до 09-30 год. 28.08.2023 року про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника відповідачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Судами встановлено та стверджується матеріалами справи те, що:

-22 грудня 1990 року ОСОБА_4 по Договору дарування прийняв в дар незакінчений будівництвом (11 % готовності) спірний будинок (том 1, а.с. 115-116);

-04 лютого 1998 року шлюб між ОСОБА_4 та позивачкою (апелянтом) ОСОБА_3 було розірвано (том 1, а.с. 8);

-з 31 січня 2001 року ОСОБА_4 перебував у іншому зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , який було розірвано 09 березня 2007 року (том 1, а.с. 70, 71);

-28 квітня 2004 року судом у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл будинковолодіння було затверджено мирову угоду від 23 квітня 2004 року, згідно умов «якої відповідач ОСОБА_4 сплачує ОСОБА_3 20 000 грн. , а будинок залишається у власності ОСОБА_4 ». Мировою угодою від 23 квітня 2004 року встановлено, що «сьогодні 23 квітня 2004 року (відповідач) сплачує ОСОБА_3 10 тис. гривень, а другу половину суми 10 тис. гривень зобов`язуюсь сплатити до 1 січня 2005 року» (том 2, а.с. 5, 6);

-28 грудня 2004 року ОСОБА_4 поштовим переказом перерахував 10 000 грн. ОСОБА_9 (том 2, а.с. 7, 8);

- ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (том 1, а.с. 7).

Тобто, як вбачається з вищенаведеного, ОСОБА_4 , перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3 , отримав в дар незакінчений будівництвом спірний будинок, який був зареєстрований на праві власності саме за ним, завершив його будівництво, розірвав шлюб з ОСОБА_3 і за позовом останньої взяв на себе зобов`язання сплатити їй 20 000 грн. «за належну їй частку в будинковолодінні»: за умови, що цей «будинок залишається у власності ОСОБА_4 ».

Суд мирову угоду, датовану 23 квітня 2004 року, затвердив своєю ухвалою 28 квітня 2004 року, що дає підстави для висновку про те, що умова мирової угоди про виплату відповідачем ОСОБА_4 «сьогодні 23 квітня 2004 року … ОСОБА_3 10 тис. гривень» станом на 28 квітня 2004 року вже була виконаною.

Інші 10 000 грн. ОСОБА_4 були перерахованими позивачці ОСОБА_3 поштовим переказом 28.12.2004 року (том 2, а.с. 7), а відтак лише за волевиявлення останньої ці кошти могли бути зарахованими на рахунок ОСОБА_2 доньки ОСОБА_3 , які обоє і є співпозивачами по даній справі.

Вищенаведене стверджується (зокрема) тим, що до самого дня смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (тобто протягом 18 років) ОСОБА_3 претензій до ОСОБА_4 з приводу невиконання останнім умов мирової угоди від 23 квітня 2004 року не пред`являла: докази про протилежне у матеріалах справи відсутні.

За вищенаведених обставин в їх сукупності у суду першої інстанції були відсутніми правові підстави для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя через 25 років після розірвання їхнього шлюбу та смерті одного з них.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для задоволення позовних вимог) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 лютого 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 30 серпня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.