Справа № 366/1535/23
Провадження № 2з/366/2/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2023 року суддя Іванківського районного суду Київської області у складі:

головуючого судді Слободян Н.П.,

розглянувши у заяву представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Андрєєва Микити Андрійовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

в с т а н о в и л а:

29.05.2023 позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про поділ спільного майна, у якій просила: припинити право спільної сумісної власності позивача та відповідача на домоволодіння, розташоване за адресою - АДРЕСА_1 , виділивши його у власність відповідача, одночасно стягнувши з відповідача на користь позивачки половину ринкової вартості домоволодіння у розмірі 411519 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у розмірі 19651,99 грн. ( 15000 грн. витрат на правничу допомогу та 4651, 99 грн. судового збору.

01.06.2023 у справі відкрите загальне позовну провадження. Підготовче судове засідання призначене на 29.06.2023.

19.06.2023 представник позивача подав до суду заяву про зміну предмета позову. Остаточні позовні вимоги викладені наступним чином:

1. Припинити право спільної сумісної власності позивача та відповідача на домоволодіння, розташоване за адресою - АДРЕСА_1 .

2. Провести розподіл спільного домоволодіння, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , між позивачем та відповідачем, в рівних частках, наступним чином:

- виділити позивачці в її особисту приватну власність спірного спільного домоволодіння;

- виділити відповідачу у його особисту приватну власність спірного спільного домоволодіння;

- стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у розмірі 19651,99 грн. ( 15000 грн. витрат на правничу допомогу та 4651, 99 грн. судового збору.

29.06.2023 відповідач подав до суду заяву про зупинення провадження у справі до завершення проходження ним служби у лавах ЗСУ. Ухвалою від 29.06.2023 зазначена заява була задоволена на підставі п.2 ч.1 ст. 251 ЦПК України.

02.08.2023 року представник позивача, адвокат Андрєєв М.А., звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту із забороною відчуження на частину житлового будинку загальною площею 141,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви посилається на те, що вони з відповідачем до 11.11.2020 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання вони за спільні кошти та спільними зусиллями, поряд з іншим майном, побудували зазначений вище будинок. Зазначений будинок зареєстрований лише на відповідача. Відповідач категорично відмовляє позивачці у проведенні розподілу цього майна у добровільному порядку.

На підставі ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності учасників справи, в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши подану заяву, прийшов до наступного висновку.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення по справі в разі задоволення заявленого позову.

При цьому, забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

При цьому відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту із забороною відчуження на частину житлового будинку загальною площею 141,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Відповідно до пп. 1,2 та 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення позову суд повинен перевірити обґрунтованість доводів заяви щодо можливості та необхідності встановлення таких обтяжень.

Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3статті 150 ЦПК України).

Ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частин 1, 2, 6 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до статті 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Статтею 328 ЦК України визначені підстави набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно частини 1 статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Статтею 331 ЦК України визначено порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва. Так, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Враховуючи, що відчуженням є перехід прав власності від однієї особи до іншої, існування заборони на відчуження нерухомого майна перешкоджає власнику реалізувати своє право на володіння та розпорядження майном, що належить йому на праві приватної власності.

Главою 8 СК України визначено право спільної сумісної власності подружжя. Так, ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Кожна річ, набута під час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така ж норма закріплена у ч.3 ст. 368 ЦК України. Ст. 63 цього Кодексу визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст. 68 СК України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною. Згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Спірний будинок , як власність відповідача, зареєстроване за ним 25.10.2019, тобто ту період перебування позивачки і відповідача у шлюбі. Тобто є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Ч.4 ст. 369 ЦК України визначено, що «правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

З огляду на викладене відчуження спірного об`єкта в цілому, як і його половини, без згоди співвласника (у даному випадку позивачки) правомірно неможливе, тому зазначений представником позивача захід забезпечення позову є недоцільним.

Крім того, суд звертає увагу, що у заяві про забезпечення позову, в обґрунтування необхідності такого забезпечення позову, фактично, крім констатації факту оформлення спірного домоволодіння на ім`я відповідача, інших підстав для цього не наведено. Відсутні пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 22 грудня 2006 р. № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 31.05.2011 у справі № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статями 151, 152, 153 ЦПК України: "З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову" (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини цього рішення).

Зазначений інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя.

Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

З системного тлумачення зазначених положень, вбачається, що застосування заходів забезпечення позову необхідне через існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в даній справі, а захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Суд звертає увагу на те, що саме вимога про накладення арешту на частину домоволодіння також не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, оскільки арешт накладається «на адресу», тобто на весь об`єкт, а не на його частину.

Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, а також заявнику слід роз`яснити, що зазначена відмова не позбавляє позивача/її представника права повторно звернутися із заявою про забезпечення позову обравши інший вид забезпечення та обґрунтування необхідності вжиття такого заходу.

На підставі ст.ст. 149-153, 260 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні заяви заяву представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Андрєєва Микити Андрійовича про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому повну ухвалу суду не були вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя Н.П. Слободян