Номер провадження: 22-ц/813/3264/23
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа Одеська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року у складі судді Кисельова В.К.,

встановив:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення в користування частини земельної ділянки та визначення межі земельних ділянок, що знаходяться у спільному користуванні та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що їй на праві спільної часткової власності належить 29/100 частин домоволодіння з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , що розташовано на земельній ділянці площею 928 кв.м., при цьому ОСОБА_3 належить 21/100 частка, ОСОБА_4 1/2 частка, а ОСОБА_2 17/100 часток. Стверджує, що між нею та співвласниками виникають спори щодо порядку користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим просила виділити їй у користування земельну ділянку відповідно до її частки у праві спільної часткової власності.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Виділено у користування ОСОБА_1 на території земельної ділянки по АДРЕСА_1 в особисте користування земельну ділянку площею 0,0293 га; земельну ділянку площею 0,0717 по АДРЕСА_1 залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити періодичний безперешкодний доступ до частини земельної ділянки площею 0,00028 га (2,80 кв.м), яка запропонована їй в окреме користування, іншим (іншому) співвласникам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до конструктивних елементів частини огорожі № 8, з метою її обслуговування та ремонту.

Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою площею 0,0293 га по АДРЕСА_1 , яка виділена їй у особисте користування, згідно п. 2 рішення суду.

Стягнуто у рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 786 гривень 40 копійок, тобто по 262 гривні 13 копійок з кожного.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду та вважаючи, що при його винесені судом порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи, ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що їй на праві спільної часткової власності належить 21/100 часток домоволодіння буд. АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 05.04.2006 року. Реєстрація об`єкта нерухомості проведена у відповідності до вимог законодавства, є чинною та відносно неї відсутні будь які рішення, які б визнавали недійсним набуття нею відповідної частки на праві спільної часткової власності або зменшення такої частки.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що вона не оспорила свідоцтво про право власності, яке було видане ОСОБА_2 , тому його частка збільшилась до 96/100 у спільній частковій власності, а її навпаки зменшилась до 04/100 частки. Зазначає, що, оскільки земельна ділянки на якій розташоване нерухоме майно, що перебуває у?спільній частковій власності знаходиться у комунальній власності, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не встановлювались, а тому можуть бути порушені права власника земельної ділянки. Також вважає, що позивачем невірно вибрано спосіб захисту у подібних правовідносинах та ОСОБА_1 передчасно звернулась з позовом про виділення в користування частини земельної ділянки та визначення межі земельних ділянок без замовлення та виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та реєстрації права користування.

Що стосується відомостей зазначених у рішенні про обставини того, що чиняться перешкоди у користуванні земельною ділянкою, то, на її думку, вказане є надуманим та нічим не підтверджується.

21.11.2022 ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що нею визначено спосіб захисту прав та інтересів, передбачений законом, що регламентує наявні спірні відносини. Зазначає, що нею заявленівимоги про виділення в користування частини земельної ділянки та визначення межі земельних ділянок, що знаходяться у спільному користуванні та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Будь-які питання, в тому числі і про розмір часток співвласників у домоволодінні не розглядалось, так як такі позовні вимоги не були заявлені.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що домоволодіння з надвірними спорудами АДРЕСА_1 первісно належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого Пачевою І.І. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18.11.2003р. №9189.

05 квітня 2006 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_5 21/100 частину домоволодіння з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , яке складалось в цілому з двох жилих будівель, жилою площею 65,2 кв.м., загальною площею 114,0 кв.м., позначених на схематичному плані літ. «А», «В» - житлові будинки та надвірних споруд, позначених на схематичному плані літ. «Е» - гараж, «Ж»- сарай, «З»- душ, «И» вбиральня, №1-4 огорожа, І-ІІ мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 928 кв.м.. В користування переходить: житловий будинок літ. «В»:2-1 веранда, 2-2 кухня, 2-3 санвузол, 2-4 житлова, площею 9,9 кв.м. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори.

02 липня 2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської Ради ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує належність йому 24/25 частин об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються з житлових будинків літ. «А», загальною площею 87,0 кв.м., житловою площею 55,3 кв.м., літ. «К» - загальною площею 195,0 кв.м., житловою площею 128,0 кв.м., літ. «Л» - загальною площею 52,7 кв.м., житловою площею 24,0 кв.м., гаражу літ. «Е», сараю літ. «Ж», душу літ. «З», вбиральні літ. «И».

Отже, після визнання за ОСОБА_2 право власності на 24/25 частин об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , виникла необхідність у перерахунку часток співвласників, оскільки ОСОБА_5 належала 21/100, а 24/25 частки є більше аніж 1/2 частка, отже спільні частки перевищували одиницю.

Таким чином фактично частка ОСОБА_2 склала 96/100, а ОСОБА_5 зменшилась до 04/100 частки.

Судом також встановлено, що 07 серпня 2012 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , договір посвідчений Пачевою І.І. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 07.08.2003 №2084. У договорі є посилання на те, що вказана нерухомість належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва право власності на 24/25 частин об`єкта нерухомого майна, яке було видано 02 липня 2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської Ради.

07 серпня 2012 року ОСОБА_2 подарував позивачці ОСОБА_1 29/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , договір посвідчений Пачевою І.І. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 07.08.2003 №2082. У договорі є посилання на те, що вказана нерухомість належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва право власності на 24/25 частин об`єкта нерухомого майна, яке було видано 02 липня 2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської Ради.

Отже, після дарування ОСОБА_2 ОСОБА_4 1/2 частки, його частка склала 48/100 частки, а після дарування ОСОБА_1 29/100 частки зменшилась до 19/100 частки.

Таким чином, фактично частки співвласників складають:

-ОСОБА_2 19/100 частки,

-ОСОБА_4 48/100 частки,

-ОСОБА_1 29/100 частки,

-ОСОБА_3 04/100 частки, що в цілому складають одиницю.

Суд першої інстанції вирішуючи спір та задовольняючи позов шляхом виділення у користування ОСОБА_1 на території земельної ділянки по АДРЕСА_1 у особисто користування земельну ділянку площею 0,0293 га згідно варіанту №2 висновку експерта, виходив з того, що саме даний порядок користування земельною ділянкою можливо встановити, оскільки він максимально відповідає технічній можливості та ідеальній частці позивачці.

Проте, апеляційний суд з вказаним висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. 1 ст.356 ЦК України та ч. 1 ст. 86 ЗК України, є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Частиною 4 ст. 88 ЗК України встановлено, що учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ч. 2 ст.120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У відповідності до ч. 2 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до пунктів 19,21 Постанови Пленуму ВСУ №7від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. Виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні

спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Отже, право на земельну ділянку залежить від права власності на майно, та частка визначається пропорційно частці у праві власності на майно, яка визначається станом на час виникнення права спільної часткової власності, а не на час, коли одним із співвласників порушене питання про виділ частки і частки у праві власності на будинок є іншими внаслідок відповідних добудов у спільному майні одним із співвласників.

Варіанти користування спірною земельною ділянкою, виходячи з часток співвласників станом на час набуття майна у спільну часткову власність до збільшення часток, судом не досліджувалися, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог частини шостої статті 367 ЦПК України не приймає та не розглядає позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зважаючи на викладене, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з мотивів та підстав, викладених вище.

Викладене не позбавляє права ОСОБА_1 звернення з позовом до відповідачів про визначення порядку користування земельною ділянкою виходячи з розміру часток, що відповідають станом на час набуття майна у спільну часткову власність до збільшення частки.

Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, N 4909/04, § 58,ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першої, частини другої статті 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення у користування земельної ділянки відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 30.08.2023.

Головуючий:

Судді: