Номер провадження: 22-ц/813/1416/23
Справа № 496/1057/19
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л. О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням Пендюри Л.О. 02 червня 2021 року у м. Біляївка Одеської області, -

встановила:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності (т. 1 а.с. 3-7).

В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилалась на те, що 25 жовтня 1971 року її бабуся ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 . За час життя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 нажили майно, у тому числі протягом 2005-2006 років побудували садовий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на вказаний садовий будинок було видано на ім`я ОСОБА_7 .

Позивачка вважала, що частка ОСОБА_6 , як дружини ОСОБА_7 складала 1/2 частину цього садового будинку.

07 жовтня 2009 року бабуся ОСОБА_6 склала заповіт, згідно якого все належне їй майно заповіла ОСОБА_8

11 вересня 2013 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_9 та змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 .

У встановлений законом 6-місячний термін позивачка прийняла спадщину на належне померлій бабусі майно згідно заповіту, подавши державному нотаріусу Сьомої Одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

23 грудня 2016 року Сьомою Одеською державною нотаріально конторою було видано свідоцтво про право на спадщину, до якої увійшла 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 .

Садовий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 та який фактично, частково, належав бабусі позивачки, не було включено до свідоцтва про спадщину за заповітом, і це сталось у зв`язку із тим, що чоловік ОСОБА_6 - ОСОБА_7 мешкав у даному будинку, та за згодою із позивачкою обіцяв залишити його їй.

У лютому 2019 року від загальних знайомих позивачка дізналась, що ОСОБА_7 без її відома реалізував садовий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з державного реєстру речових прав, 31 січня 2017 року приватним нотаріусом Яковлєвой О.М. було посвідчено договір купівлі-продажу, садового будинку, що розташований в АДРЕСА_3 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

31 серпня 2017 року приватним нотаріусом Верезуб К.О. було посвідчено договір купівлі- продажу, 1/2 частини садового будинку, що розташований в АДРЕСА_3 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивачка вважає, що ОСОБА_7 не мав право розпоряджатись майном померлої ОСОБА_6 , а саме 1/2 частини вказаного садового будинку у зв`язку з тим, що вона мала право на спадкування цієї частки, у зв`язку із чим позивачка просила суд визнати вказані договори недійсними і визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного садового будинку.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 02 червня 2021 року позов ОСОБА_3 було задоволено частково.

Визнано недійсним: договір купівлі-продажу 1/2 частини садового будинку, що розташований в АДРЕСА_3 , серія та номер: 1397, виданий 31.08.2017 року, видавник: Верезуб К.О., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано недійним договір купівлі-продажу садового будинку, що розташований в АДРЕСА_3 , серія та номер: 215, виданий 31.01.2017, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Яковлевою О.М., укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 5/12 часток садового будинку, що розташований в АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено (т. 2 а.с. 72-77).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 85-92).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що: частка позивачки ОСОБА_3 у праві власності на спірний садовий будинок мала б становити 3/8 часток, що є меншим від частки її права власності, встановленої рішенням суду; задовольняючи позовні вимоги щодо недійсності договору купівлі-продажу 1/2 частини садового будинку, розташованого в с. Дачне, Біляївського району, судом першої інстанції не було враховано, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину; визнання права власності за ОСОБА_3 на частину садового будинку автоматично не скасує права власності інших осіб на цей будинок та на земельну ділянку, на якій він розташований, що зумовить практичну неможливість виконання судового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Сторони про розгляд справи на 12 вересня 2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. Від представника ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю у іншому судовому засіданні.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 листопада 1972 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 106 зворот).

У період шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було побудовано житловий будинок, розташований на території АДРЕСА_1 , який, згідно свідоцтва про право власності на садовий будинок, виданого 06 липня 2007 року виконавчим комітетом Дачненської сільської ради, належить ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 16).

З витягу з рішення виконавчого комітету Дачненської сільської ради №87 від 24 травня 2016 року про присвоєння адреси садовому будинку вбачається, що садовому будинку, який належить ОСОБА_7 , було присвоєно наступну адресу: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 60)

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, оскільки вказаний садовий будинок було побудовано у період шлюбу, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, він є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Згідно заповіту, посвідченого 07 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Коновальчук В.О., ОСОБА_6 все своє майно, з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті, заповіла ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 15)

ОСОБА_8 11 вересня 2013 року уклала шлюб з ОСОБА_9 та змінила своє прізвище на « ОСОБА_11 », про що свідчить свідоцтво про шлюб (т. 1 а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (т. 1 а.с. 105 зворот).

Після смерті дружини ОСОБА_7 звернувся до Сьомої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, після її смерті (т. 1 а.с. 104 зворот, 105), та 01 листопада 2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом відповідно до ст. 1241 ЦК України на 1/6 частку спадкового майна, яке складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 191).

Позивачка також звернулась до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі (т. 1 а.с. 196)

Син померлої ОСОБА_6 ОСОБА_4 подав до Сьомої одеської державної нотаріальної контори заяву, в якій повідомив, що він як спадкоємець, який має право на обов`язкову частку після смерті матері, спадщину не приймає та на неї не претендує (т. 1 а.с. 146 зворот, 147).

Щодо іншого спадкоємця - сина померлої ОСОБА_2 , то у матеріалах справі відсутні докази, що він звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 грудня 2016 року вбачається, що позивачка успадкувала після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , 5/12 частин квартири АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 251).

Щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на частину спірного будинку ОСОБА_3 до нотаріальної контори не зверталась.

З договору купівлі-продажу від 31 січня 2017 року вбачається, що ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_1 придбав садовий будинок АДРЕСА_4 , АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 54, 55).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності вбачається, що спірний будинок належить по 1/2 частині наступним особам: ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 1397, виданого 31.08.2017 року, та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 215, виданого 31.01.2017 року (т. 1 а.с. 17).

Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

З копії паспорта серії НОМЕР_2 виданого на ім`я ОСОБА_7 вбачається, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 87), відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №925272 ОСОБА_7 було встановлено другу групу інвалідності безстроково (т. 1 а.с. 107), тобто, на час смерті дружини ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній був непрацездатний, а тому згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України він має право на обов`язкову частку після її смерті.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які є синами ОСОБА_6 , спадщину після смерті матері не приймали.

З урахуванням викладеного, частка у спільній сумісній власності ОСОБА_7 , згідно ст. 60 СК України, до смерті дружини ОСОБА_6 складала 1/2 частину від спірного садового будинку.

Таким чином, після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_7 отримав право власності на 1/2+1/8=5/8 часток садового будинку, розташованого в АДРЕСА_3 .

Відповідно, частка позивачки ОСОБА_3 у праві власності на спірний садовий будинок має становити 3/8 часток, а не 5/12 часток, про що зазначено судом першої інстанції у оскаржуваному судовому рішенні.

Колегія суддів доходить до висновку, що за ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна, має бути визнано право власності на 3/8 часток садового будинку, розташованого в АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (т. 2 а.с. 8)

З листа приватного нотаріуса Верезуб К.О. вбачається, що оскільки із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернулись ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , то останні є правонаступниками відповідача (т. 2 а.с. 23).

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що правові наслідки вчинення недійсного правочину насамперед стосуються прав та інтересів осіб, які є сторонами за таким договором.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК.

Отже, ЦК імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому, визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Колегією суддів враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, а роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11.11.1996 [«Cantoni v. Frace», заява № 17862/91, §31-32), «Вєренцов проти України» від 11.04.2013 («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, §65)].

Крім того, суд керується тим, що судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Стаття 719 ЦК України передбачає, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З матеріалів справи вбачається, що 31 січня 2017 року приватним нотаріусом Яковлєвой О.М. було посвідчено договір купівлі-продажу садового будинку, що розташований в АДРЕСА_3 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 не мав передбаченого законом права здійснювати відчуження вказаного садового будинку, оскільки такі дії мали наслідком порушення прав ОСОБА_3 , як спадкоємця після смерті ОСОБА_6 , яка є власником 3/8 часток будинку, та заперечує проти дійсності вказаного договору.

Відповідно, суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку, що розташований в АДРЕСА_3 , серія та номер: 1397, виданий 31.08.2017 року, видавник: ОСОБА_12 , приватний нотаріус ОМНО, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Крім того, 31.08.2017 року приватним нотаріусом Верезуб К.О. було посвідчено договір купівлі-продажу 1/2 частини садового будинку, що розташований в АДРЕСА_3 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність визнання недійсним і договору купівлі-продажу 1/2 частини спірного садового будинку, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про те, що визнання права власності за ОСОБА_3 на частину садового будинку автоматично не скасує права власності інших осіб на цей будинок та на земельну ділянку, на якій він розташований, що зумовить практичну неможливість виконання судового рішення, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вказані обставини не є предметом розгляду даної справи.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Колегія суддів зазначає, що дійшовши вірних висновків щодо вказаних обставин та обґрунтовано зазначивши у мотивувальній та резолютивних частинах оскаржуваного судового рішення про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , судом першої інстанції помилково зазначено у резолютивній частині рішення про необхідність визнання за позивачкою права власності на 5/12 часток спірного садового будинку, а не на 3/8 часток, що є вірним.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що мотивувальна частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом викладення її у редакції цієї постанови. Крім того, підлягає зміні і абзац четвертий резолютивної частини рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 червня 2021 року, шляхом викладення його у редакції наступного змісту:

«Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий 10 жовтня 2013 року Приморським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області, ІПН: НОМЕР_5 ) право власності на 3/8 часток садового будинку, що розташований в АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 червня 2021 року змінити.

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий 10 жовтня 2013 року Приморським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області, ІПН: НОМЕР_5 ) право власності на 3/8 часток садового будинку, що розташований в АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 22 вересня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе