Справа №705/4832/23
2/705/2210/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року м. Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Піньковський Роман Володимирович, розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на момент смерті, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним Договорів іпотеки та скасування записів про іпотеку й визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на момент смерті, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним Договорів іпотеки та скасування записів про іпотеку й визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку та витребування майна з чужого незаконного володіння.

11.09.2023, одночасно з поданням позовної заяви, до Уманського міськрайонного суду Черкаської області надійшла заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2023 вказана заява була передана для розгляду судді Уманського міськрайонного суду Піньковському Р.В.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її донька, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (прізвище змінювала ІНФОРМАЦІЯ_3 при оформленні шлюбу). Після смерті доньки залишилось спадкове майно, а саме незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення магазин промислових товарів, що розташоване по АДРЕСА_2 . З листопада 2012 року донька її забрала до себе, доглядати, адже вона не могла самостійно себе обходити через похилий вік та хвороби, тому з листопада 2012 року вона постійно проживала в її житловому будинку, що незавершений будівництвом та розташований в АДРЕСА_1 . В лютому 2016 року в доньки виявили тяжку хворобу - рак та за кілька місяців вона померла, після чого її син ОСОБА_5 забрав заявницю до себе в с. Оратів Вінницької області, де вона проживає до даного часу. Так, як житловий будинок доньки, де вони проживали не був завершений будівництвом, в ньому не було можливості її зареєструвати, рівно як і донька з її сином відповідачем в справі, не були там зареєстровані. У відповідності до довідки квартального комітету підтверджуються факт її проживання на момент смерті доньки разом з нею в її незавершеному будівництвом житловому будинку в м. Умані. Своєї відмови від прийняття спадщини після смерті доньки вона не висловлювала ні усно ні письмово. Навпаки, за усною домовленістю між спадкоємцем - ОСОБА_2 та нею в присутності родичів було обумовлено про завершення будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_3 та оформлення його їй в спадщину після смерті доньки, а отже, відповідач мав би відмовитись від 1/2 частки на будинок в її користь, натомість вона мала б відмовитись від своїх прав спадкування на 1/2 частку в магазині по АДРЕСА_2 на його користь, адже житлом відповідач ОСОБА_2 забезпечений особистим. Підстав не вірити онукові в неї не було, а тому отримання свідоцтва про спадкування ними було обопільно відкладено до моменту введення будинку в експлуатацію. Однак, питання добудови будинку та введення його в експлуатацію постійно затягувалось відповідачем ОСОБА_2 та до даного часу будинок не оформлений, вона вимушена перебиватись проживанням в свого сина, де також створює незручності його сім`ї. Натомість, як нею виявлено, відповідач - її онук ОСОБА_2 повідомив органу нотаріату неправдиві дані про те, що інших спадкоємців першої черги після смерті його матері, а її доньки не існує, про що свідчить його заява, яку, як він признався, подав до приватного нотаріуса при оформленні спадщини. Оскільки нотаріус в спадковій справі не здійснила усіх дій, якій б свідчили про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця, обмежившись лише отриманням заяви від іншого, зацікавленого спадкоємця - відповідача в справі про відсутність інших спадкоємців, було порушено права позивача, як спадкоємця за законом, слід визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачу. Отже, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним. Разом з тим, опосередковано, після смерті заявника право спадкування, в тому числі означеного в справі майна - незакінченого будівництвом житлового будинку в АДРЕСА_3 та нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 мають набути також і її спадкоємці першої черги, що буде неможливим, в разі нездійснення судом захисту її прав на даному етапі. При підготовці позову до подання в суд з приводу незаконності її онука по оформленню всієї спадщини на себе її представником виявлено, що в 2019 році ним передано в іпотеку нежитлове приміщення магазин промислових товарів, що розташоване по АДРЕСА_2 відповідачеві №2 та на даний час вже передано означене приміщення і в власність. Так, для забезпечення виконання зобов`язання по Договору позики №1 від 23 серпня 2019 року між ОСОБА_3 - іпотекодержателем та ОСОБА_2 - іпотекодавцем було укладено Договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом УМНО Черповицькою І.Ю., зареєстровано в реєстрі №2394. У відповідності до п.1 Договору іпотеки №1 «Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно: нежитлове приміщення, магазин промислових товарів, що розташоване по АДРЕСА_2 ». Відповідно п.2 Договору іпотеки №1 Предмет іпотеки передається в іпотеку, як забезпечення виконання зобов`язання щодо повернення грошей, переданих за Договором позики, посвідченим 23 серпня 2019 року приватним нотаріусом УМНО Черповицькою І.Ю. за реєстровим №2393, укладеного між сторонами цього договору на 2000000 грн. з порядком повернення згідно умов вищезазначеного договору позики, але повернення в повній сумі не пізніше 23.08.2020 року. 4 червня 2020 року між ОСОБА_3 - позикодавцем та ОСОБА_2 - позичальник було укладено Договір про внесення змін до Договору іпотеки від 23 серпня 2019 року посвідчений приватним нотаріусом УМНО Черповицькою І.Ю., зареєстровано в реєстрі №2394. Додаткова угода до Договору іпотеки посвідчена приватним нотаріусом УМНО Черповицькою І.Ю., зареєстрована в реєстрі за №842. Відповідно даної додаткової угоди до іпотеки №1 викладено п.2 Договору іпотеки №1 в такій редакції: «Предмет іпотеки передається в іпотеку, як забезпечення виконання зобов`язання щодо повернення грошей, переданих за Договором позики, посвідченим 23 серпня 2019 року приватним нотаріусом УМНО Черповицькою І.Ю. за реєстровим №2393, та Договором про внесення змін до Договору позики від 23 серпня 2019 року посвідчений приватним нотаріусом УМНО Черповицькою І.Ю. 4 червня 2020 року, зареєстровано в реєстрі №839, укладеного між сторонами цього договору в сумі 3000000 грн., що еквівалентно 112000 доларів США з порядком повернення згідно умов вищезазначеного договору позики, але повернення в повній сумі не пізніше 31.12.2021 року».

Таким чином ОСОБА_2 самостійно без її дозволу, як фактичного власника 1/2 ідеальної частки спадкового майна - означеного нежитлового приміщення передав його в іпотеку під особисті зобов`язання на суму 3 млн. грн., а на сьогодні позбавився означеної власності. З приводу незаконності та недійсності укладених ОСОБА_2 договорів іпотеки нежитлового приміщення та змін до них слід врахувати, що згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а відтак, з моменту смерті її доньки в неї виникло право власності в порядку спадкування на 1/2 ідеальну частку на спадкове майно, в тому числі і на незавершений будівництвом житловий будинок. Вважає, що договору іпотеки, укладені відносно нежитлового приміщення магазину по АДРЕСА_2 є недійсними за позовом особи, яка не була його учасником - позивачкою, яка не давала своєї згоди на їх укладення та є спадкоємцем на 1/2 ідеальну частку. Отже, вбачається очевидність порушення спадкових прав позивача, а відтак необхідність їх судового захисту, разом з тим, подальша зміна власників на спірне майно утруднить, а можливо зробить взагалі неможливим його повернення в разі прийняття судового рішення в даній справі на її користь.

Просить суд накласти арешт на нежитлове приміщення магазину промислових товарів по АДРЕСА_2 до закінчення судового розгляду справи та набрання рішенням суду законної сили.

На підставі ч.1 ст.153 ЦПК України суддя вважає за необхідне розглянути вказану заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову, позовну заяву та додані до них документи, суд приходить до висновку, що вимоги заявника підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом ч.6 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Відповідно до п. п. 1, 2 та 4 ч. 1, 2 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується зокрема: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Згідно п.2 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: одночасно з пред`явленням позову до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що забезпечення позову допускається на будь якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4 ст.151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У п.7 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ вказано, що питання про забезпечення позову вирішує суддя одноособово або суд у судовому засіданні.

Згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 14.06.2021 по справі № 308/8567/20, згідно з якою першочерговим при надходженні на розгляд суду заяви про забезпечення позову є надання оцінки щодо порядку звернення з нею до суду, за умови дотримання якого здійснюється її розгляд по суті. У випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі. Законодавець не покладає обов`язку на суд відкрити провадження у справі, а тільки потім вирішувати питання про забезпечення позову.

Також судом враховується практика Європейського суду з прав людини, який через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Разом з тим, вирішуючи питання про співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами суд виходить з наступного.

Згідно правового висновку, викладеного у Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 320/3560/18 (провадження № 61-5051св19) достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

За висновком Верховного Суду, викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 643/12369/19 від 19.02.2021 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, з`ясувати зокрема відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Арешт майна це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

При цьому, Верховний Суд зауважує, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Враховуючи зазначені правові позиції Верховного Суду та обставини справи, дійшов висновку про неповну співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, у зв`язку з чим, з метою найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна, суд вважає, що достатнім заходом забезпечення позову буде заборона на право розпоряджатися частиною нерухомого майна, вартість якого є найбільш співмірною з предметом спору.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач подав заяву про забезпечення позову одночасно з пред`явленням позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання з спадкодавцем на момент смерті, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним Договорів іпотеки та скасування записів про іпотеку й визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Предметом позову зокрема є 1/2 частка нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 , яке, як зазначає позивач, входить до складу спадкового майна, що належало її померлій дочці ОСОБА_6 , з якою вона спільно проживала на момент смерті останньої. Оскільки відповідач ОСОБА_2 , скориставшись певними обставинами, одноособово прийняв спадщину, до складу якої входить саме вищевказане спірне майно, оформив на неї право власності та самостійно без її дозволу, як фактичного власника 1/2 ідеальної частки спадкового майна означеного нежитлового приміщення передав його в іпотеку під особисті зобов`язання на суму 3 млн. грн., а на сьогодні позбавився означеної власності нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 , що призвело до переходу права власності на цей об`єкт іншому відповідачу ОСОБА_3 , тому позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом. В зв`язку з цими обставинами, з метою позбавлення її можливості реалізувати свої майнові права, відповідач маючи документ про право власності на спірне майно, зможе його відчужити та, в разі задоволення позовних вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку та витребування майна з чужого незаконного володіння,виконання такого рішення суду належним чином буде неможливим.

Отже, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, судом встановлено, що між сторонами дійсно виник спір та вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на нежитлове приміщення магазину промислових товарів по АДРЕСА_2 є достатнім та буде співмірним із заявленими позивачем вимогами. Тому до вирішення справи по суті, суд вважає за необхідне для забезпечення позовних вимог позивача накласти арешт на нежитлове приміщення магазину промислових товарів по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.8 ст.153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Як передбачено ч.1 ст.154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Суд не вбачає підстав вимагати від позивача забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), оскільки обставини, за яких суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення у відповідності до положень ч.3 ст.154 ЦПК України, відсутні.

За таких обставин, оскільки суд прийшов до висновку, що невжиття заходу забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду або ефективний захист прав та інтересів позивача, такий захід є обґрунтованим та співмірним заявленим позовним вимогам, а тому суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст.ст.149, 150, 153, 154, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на майно:

- нежитлове приміщення, магазин промислових товарів по АДРЕСА_2 ,

до набрання законної сили рішенням суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на момент смерті, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним Договорів іпотеки та скасування записів про іпотеку й визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Копію даної ухвали направити заявнику ОСОБА_1 для пред`явлення до виконання та відповідачам ОСОБА_7 , ОСОБА_3 для відома.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Р. В. Піньковський