ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року

м. Черкаси

Справа № 702/381/23
Провадження № 22-ц/821/1438/23
категорія: 301030300

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Бородійчука В.Г.

за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Тіньковський Олександр Геннадійович

відповідач: Монастирищенська міська рада

розглянувши у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 11 липня 2023 року (ухваленого під головуванням судді Жежер Ю.М. в приміщенні Монастирищенського районного суду Черкаської області, повний текст рішення суду складено 12 липня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Монастирищенської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

02 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Монастирищенської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що він із 2004 року займається фермерством та веде особисте селянське господарство на території Шарнопільської сільської ради в межах території колишнього колгоспу ім. В. Леніна, який, в подальшому, було реорганізовано в сільськогосподарський виробничий кооператив (СВК) «Шарнопіль», в якому він був головою правління до 2004 року, а після очолював на вказаній території фермерське господарство «Шарнопіль».

Позивач зазначає, що на вказаній території, в межах якої він здійснює особисте селянське господарство, ще з часів функціонування колгоспу ім. В. Леніна розташовані об`єкти нерухомого майна, якими він з початку діяльності фермерського господарства «Шарнопіль», тобто з 2004 року, відкрито, безперервно володіє і користується.

До 2004 року об`єкти нерухомого майна на цій території руйнувались і поступово занепадали.

З 2004 року, вказує позивач, він вживав всіх необхідних заходів для їх ремонту, облаштування, підтримання в належному технічному та естетичному стані.

Частина об`єктів нерухомого майна, які розташовані на зазначеній території, в межах якої він здійснює особисте селянське господарство, були йому передані, як майнові паї.

Дані об`єкти, з часу передачі він поступово оформлював у власність. Так на сьогодні на праві приватної власності, йому належать: «виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами « ІНФОРМАЦІЯ_1 »; «цементний склад».

Оформивши право власності на вказані об`єкти, що знаходяться на відповідній території, він виявив, що ще дві будівлі, а саме об`єкти нерухомості, які він повноцінно, відкрито і безперервно використовує із 2004 року в господарській діяльності, не оформлені належним чином, а саме: «Комора», що розташована по АДРЕСА_1 ; «Зерноочисний комплекс ЗАВ-10», що розташований по АДРЕСА_1 .

Для початку процедури оформлення права власності на вказані об`єкти, вказує позивач, ним замовлено матеріали технічної інвентаризації - технічний паспорт: технічний паспорт на «комора» загальною площею будівлі 520,7 кв.м, інвентаризаційна справа 33-23 від 04.04.2023, зареєстрований в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва за № ТЮ 1:3435-8615-8969-0131; технічний паспорт на «зерноочисний комплекс ЗАВ-10» загальною площею будівлі 150,8 кв.м, інвентаризаційна справа 32-23 від 04.04.2023, зареєстрований в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва за № ТІ01:3425-4137-2942-0650.

Вказує, що з 2004 року він відкрито володіє, користується, розпоряджається вказаними об`єктами, постійно їх утримує, оберігає (охороняє) та покращує, щорічно робить поточні ремонти, забезпечує відносно них протипожежні та охоронні заходи. Планує здійснити перекриття даху - тобто продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше ніж 10 років.

Про його володіння і утримання зазначених об`єктів нерухомого майна та території, на якій вони розміщені, як і загалом про його господарську діяльність достеменно відомо відповідачу - органу місцевого самоврядування. Відповідач жодним чином не заперечував проти його володіння і користування вказаним об`єктом, а навпаки визнавав та не перешкоджав. Оскільки, як територія так і об`єкти нерухомого майна були завжди доглянуті та належно облаштовані.

Більше того, вказану територію відповідач передав йому в оренду на підставі договору оренди № 43 від 13.06.2022.

Позивач вказує, що він з 2004 року добросовісно і відкрито користується нерухомим майном: «комора», що розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею будівлі 520,7 кв.м; «зерноочисний комплекс ЗАВ-10», що розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею будівлі 150,8 кв.м.

Інших осіб, які б заявляли вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна немає, а отже визнання за ним права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Враховуючи викладені обставини, позивач просив суд постановити рішення, яким визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності за набувальною давністю на об`єкти нерухомого майна: «комора», що розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею будівлі 520,7 кв.м; «зерноочисний комплекс ЗАВ-10», що розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею будівлі 150,8 кв.м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 11 липня 2023 року у задоволенні позову - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано достатніх та належних доказів на підтвердження позовних вимог, а тому відсутні підстави вважати, що позивач добросовісно заволодів чужими майном та продовжував ним володіти в подальшому; що виключає визнання за позивачем права власності на спірні об`єкти за набувальною давністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

07 серпня 2023 року ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та вважаючи його таким, що прийнято при неповному з`ясуванні усіх обставин справи, із порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 11 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог за недоведеністю не обгрунтовує, чому подані до суду документи у якості доказів не можуть свідчити про вказані позивачем обставини та чому суд їх вважає неналежними.

Вважає, що всі умови набуття права власності за набувальною давністю (добросовісність користування, відкритість, безперервність та відсутність документів про право власності на майно) позивачем дотримані та підтверджуються доказами у справі. Також скаржник зазначає, що він, починаючи з 2004 року підтримував спірні об`єкти нерухомого майна у належному стані, здійснював їх ремонт, що підтверджується висновками про вартість зазначених об`єктів.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до відомостей трудової книжки колгоспника № 834 ОСОБА_1 із 03.03.2000 до 01.10.2004 прийнятий в члени СФК «Шарнопіль», працював на посаді керівника СВК «Шарнопіль», із 01.10.2004 працював на посаді голови ФГ «Шарнопіль» (а.с.68-70).

Згідно з витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань припинено юридичну особу СВК «Шарнопіль» 05.02.2008 (а.с. 71).

Відповідно до витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань припинено юридичну особу ФГ «Шарнопіль» 08.02.2010 (а.с. 72).

Згідно з витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, проведеної на замовлення ОСОБА_1 об`єкт інвентаризації «комора», що по АДРЕСА_1 , має слідуючі технічні характеристики: загальна площа приміщень 520,7 м2, площа забудови 582 м2, кількість поверхів 1, загальна площа будівлі 520,7 м2 (а.с.73-74 ).

Відповідно до технічного паспорту виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого 04.04.2023, замовником технічної інвентаризації на комору, що по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , зазначено технічні характеристики комори, зокрема, схему розташування, експлікацію до схеми розташування будівель та споруд, план виробничого будинку, експлікацію приміщень виробничого будинку та характеристику виробничого будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами - комори (а.с.73-76).

Згідно з витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, проведеної на замовлення ОСОБА_1 , об`єкт інвентаризації зерноочисний комплекс ЗАВ - 10, що по АДРЕСА_1 , має слідуючі технічні характеристики: загальна площа приміщень 150,8 м2, площа забудови 66,1 м2, кількість поверхів 2, загальна площа будівлі 520,8 м2 (а.с. 77-78).

Відповідно до технічного паспорту виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого 04.04.2023, замовником технічної інвентаризації на комору, що по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , зазначено технічні характеристики комори, зокрема, схему розташування, експлікацію до схеми розташування будівель та споруд, план виробничого будинку, експлікацію приміщень виробничого будинку та характеристику виробничого будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами - комори (а.с.78-81 ).

Згідно з висновком про вартість майна від 11.04.2023 ринкова вартість комори (без вартості земельної ділянки та права власності на об`єкт оцінки), що по АДРЕСА_1 загальною площею 520,70 кв.м станом на 31.03.2023 становить 174 164,00 грн (а.с. 82).

Відповідно до висновку про вартість майна від 11.04.2023 ринкова вартість зерноочисного комплексу ЗАВ - 10 (без вартості земельної ділянки та права власності на об`єкт оцінки), що по АДРЕСА_1 загальною площею 150,80 кв.м станом на 31.03.2023 становить 45 397,00 грн (а.с. 83).

В якості доказів додано фотокопії споруд. Згідно написів, які містяться на фотокопіях зазначено: комора та ЗАВ - 10 (а.с.84-86).

ОСОБА_1 є власником: виробничого будинку з господарськими будівлями та спорудами ( ОСОБА_2 ) загальною площею 1460,5 кв.м, опис: «Б» - Зернотік, що за адресою АДРЕСА_1 та цементного складу, загальною площею 46,2, опис «А» - цементний склад, що за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується: витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 208671126 від 12.05.2020 та № 234974499 від 01.12.2020, відповідно.

13.06.2022 між Монастирищенською міською радою в особі міського голови Тищенка О.М. та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі.

Згідно договору оренди землі орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться за межами с. Шарнопіль Уманського району Черкаської області за рахунок земель сільськогосподарського призначення. В оренду передається земельна ділянка площею 2,5 га, що знаходиться за межами с. Шарнопіль Уманського району Черкаської області; на земельній ділянці знаходяться будівлі: зернотік площею 1460 кв.м, цементний склад площею 46,2 кв.м, вагова площею 79,1 кв.м.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

До початку судового засідання 26 вересня 2023 року представником ОСОБА_1 адвокатом Тіньковським О.Г. подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, у задоволенні якого Черкаським апеляційним судом було відмовлено ухвалою від 26 вересня 2023 року, з тих підстав, що таке клопотання подане з пропущенням строку, передбаченого ч.2 ст. 212 ЦПК України, що унеможливлює своєчасну організацію проведення відеоконференцзв`язку.

Одночасно, представником ОСОБА_1 адвокатом Тіньковським О.Г. скеровано до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Однак, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення даного клопотання, виходячи з того, що сторона позивача була завчасно та належним чином повідомлена про розгляд справи 26 вересня 2023 року та мала об`єктивну можливість скористатись своїми процесуальними правами у передбачені законодавством строки. Крім того, колегія суддів зауважує, що дана справа була призначена до розгляду в апеляційній інстанції на 20 вересня 2023 року, проте, була перенесена розглядом на 26 вересня 2023 року за клопотанням представника позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте, не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17.

За змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17).

У справі, що переглядається, місцевий суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , виходив з того, що позивачем не доведено давність заволодіння майном, право на яке він бажає набути за набувальною давністю.

Приходячи до такого висновку, суд першої інстанції надав вірну оцінку усім наявним доказам у справі та обгрунтовано зауважив, що копія трудової книжки щодо членства в КСП, реорганізованому, в подальшому в СФГ, фотокартки оспорюваних об`єктів нерухомого майна, набуття права власності на інші нежитлові об`єкти нерухомого майна, що знаходяться по АДРЕСА_1 , договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на якій знаходиться належне позивачеві майно: зернотік площею 1460 кв.м, цементний склад площею 46,2 кв.м, вагова площею 79,1 кв.м самі по собі не можуть свідчити про законність заволодіння оспорюваним майном, відкритість та безперервність їх використання, а також про давність заволодіння спірним майном.

Посилання скаржника на те, що він підтримував технічний стан споруд у належному стані та здійснював їх поточний ремонт об`єктивно не підтверджуються матеріалами справи. Додані до матеріалів справи висновки про оцінку спірного майна не є тими доказами які підтверджують проведення ОСОБА_1 ремонтних робіт з утримання даних будівель та споруд.

Надані до суду апеляційної інстанції ситуаційні плани, згідно яких частина будівель та споруд, розташованих на території колишнього колгоспу ім. В. Леніна є зруйнованими, не свідчать про те, що позивач здійснював ремонт та володів коморою та зерноочисним комплексом ЗАВ-10 протягом тривалого часу.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи те, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення та вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки такі доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують. До того ж доводи апеляційної скарги скарги є аналогічними доводам позову, яким судом першої інстанції була надана належна правова оцінка.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 11 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Монастирищенської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

В.Г. Бородійчук