Номер провадження: 22-ц/813/136/23
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач (відповідач) ОСОБА_1 ,

позивач (третя особа) ОСОБА_2 ,

позивач (відповідач) ОСОБА_3 ,

третя особа Одеська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року у складі судді Бузовського В.В.,

встановив:

В серпні 2013 року ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовною заявою та просив усунути перешкоди в користуванні гаражем, розташованому на прибудинковій території буд. АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилався на те, що 25.12.2010 він придбав у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 та 14.04.2011 зареєстрував право власності на вказане нерухоме майно в КП «ОМБТІ та РОН». Також вважає, що відповідно до технічного паспорту на квартиру до складу квартири АДРЕСА_2 входить гараж під літ «З» загальною площею 23,8 кв.м. Однак вказаним гаражем користується відповідач ОСОБА_1 , що стало підставою для звернення до суду.

До суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 та просив усунути перешкоди в користуванні гаражем, розташованим на прибудинковій території буд. АДРЕСА_1 та стягнути матеріальну та моральну шкоду. В обґрунтування позову посилався на те, що 19.07.1982 він придбав у ОСОБА_5 , яка діяла від імені ОСОБА_6 , 1/8 частину будинку АДРЕСА_1 загальною площею 163, 28 кв.м з надвірними спорудами до складу якого також входить гараж під літ. «З» та 21.07.1982, зареєстрував право власності на вказане нерухоме майно в КП «ОМБТІ та РОН». Також зазначив, що до 31 серпня 2013 року вищевказаний гараж знаходився у його фактичному користуванні, яким на теперішній час ОСОБА_3 , перешкоджає користуватись, повідомивши листом про наявність укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу від 25.12.2010 квартири АДРЕСА_2 до складу якої, згідно технічного паспорту, входить вказаний гараж під літ. «З» площею 23,8 кв.м. та в зв`язку з тим, що ОСОБА_3 перешкоджає користуватись гаражем, йому завдана матеріальна та моральна шкода.

Від ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , також надійшов позов, в якому він просив визнати за ним право власності на гараж під літ «З» загальною площею 23,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилався на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.09.2009 за ним було визнано право власності на 3/8 частини будинку АДРЕСА_1 та рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.12.2013 вказане рішення було скасовано в частині визнання права власності на гараж під літ. «Б» площею 24,1 кв.м. та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на гараж літ. «Б» площею 24,1 кв.м. Однак в мотивувальній частині даного рішення суд апеляційної інстанції вказав, що згідно свідоцтва на спадщину ОСОБА_3 отримав у спадщину гараж під літ. «З», в зв`язку з чим просить його позов задовольнити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою та просить рішення суду змінити в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , а в решті залишити без змін. Визнати за ОСОБА_2 право власності на гараж під літ. З загальною площею 23,8 кв.м., відображений під номером 5 в технічному паспорті, складеному КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 22.09.2010. Зобов`язати ОСОБА_7 звільнити приміщення гаражу під літ. З загальною площею 23,8 кв.м., відображеного під номером 5 в технічному паспорті, складеному КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 22.09.2010, від наявних в ньому речей. Відшкодувати ОСОБА_2 понесені нею судові витрати. Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до наявного в матеріалах даної справи технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 до її складу увійшов, у тому числі, гараж під літ. З загальною площею 23,8 кв.м., яким незаконно користується гр. ОСОБА_7 . ОСОБА_3 отримала у спадщину після смерті батька, у тому числі, і гараж літ. З. На її думку, правовідносини власності є триваючими, тобто існують протягом всього часу існування об`єкту нерухомості, як об`єкту цивільного обігу, та не припиняються чи перериваються у зв`язку із зміною його власника. Саме обставини набуття ОСОБА_3 прав та обов`язків в порядку спадкування щодо майна померлого батька - ОСОБА_8 , а саме 3/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , який складався з одного кам`яного жилого будинку, 163,2 кв.м жилої площі, що позначений на технічному плані під літ. «А», з надвірними спорудами, що позначені літерами «Б,И» - сараї, літ. «Л» - літня кухня, «К,Е» -вбиральні, «3-гараж», № 1-4 огородження, а також не включені до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27.02.1992. Четвертою Одеською державною нотаріальної конторою за реєстр. № 1-587, самочинно збудовані будівлі «В» - гараж, «М» - л.кухня, «аЗ» - веранда, «аА» - тамбур, гараж «З» збільшений, обумовлювали необхідність підтвердження ОСОБА_3 у судовому порядку речових прав на самочинно збудоване (реконструйоване) нерухоме майно. В подальшому, така необхідність залишилась і у ОСОБА_2 , як правонаступника прав та обов`язків ОСОБА_3 , у зв`язку із частковим скасуванням рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.09.2009 по справі №2-3736/2009 рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.12.2013 в апеляційному провадженні № 22-ц/785/9485/13 по даній справі.

ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою та просить рішення суду змінити в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 , а в решті залишити без змін. Зобов`язати ОСОБА_7 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 гаражем, загальною площею 23,8 кв.м., відображеним в технічному паспорті, складеному КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 22.09.2010, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення території гаражу від будь-яких речей, які належать ОСОБА_7 або будь-яким іншим особам. Відшкодувати ОСОБА_3 понесені нею судові витрати по даній справі за рахунок відповідача. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом повністю проігноровані доводи ОСОБА_4 (правопопередника ОСОБА_3 ), а також доводи самої ОСОБА_3 , яким не було надано належної правової оцінки. Її двоюрідний дідусь, ОСОБА_6 , мав певні права на нерухоме майно по АДРЕСА_3 , які були закріплені в договорі про порядок користування житловим будинком від 16.11.1956. Однак, це майно істотно відрізняється від майна, яке визначено в предметі договору купівлі-продажу від 19.07.1982, за яким ОСОБА_6 провів відчуження певного нерухомого майна на користь ОСОБА_1 . При цьому, ОСОБА_6 ніколи нічого не добудовував та не перебудовував, що можуть підтвердити сусіди, які на той момент мешкали разом з ними, а також те саме доводиться матеріалами інвентарної справи БТІ, дослідженої судом. Більш того, гараж, позначений під літерою «З» в технічному паспорті, складеному Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 28.11.1990, який має такі характеристики як 1979 рік побудови та вартість 881 гривню, насправді було збудовано в 1979 році за кошти рідного дідуся ОСОБА_8 сусідом, який на той момент мешкав у будинку - ОСОБА_9 . Крім того, від імені її двоюрідного дідуся, ОСОБА_6 , при підписанні договору від 19.07.1982 діяла ОСОБА_10 , яку ніхто з загальних родичів не знає та яка, за чутками, є родичем саме ОСОБА_1 . В будь-якому разі належних доказів про те, що ОСОБА_5 мала повноваження розпоряджатися майном ОСОБА_6 у ОСОБА_1 не має та може ніколи і не було. Навіть якщо уявити, що у ОСОБА_5 була належними чином оформлена довіреність від ОСОБА_6 , то майно за цим договором вона продавала, яке належало ОСОБА_6 , про що прямо зазначено у тексті договору від 19.07.1982, який в цій частині не змінений та не визнаний судом недійсним. Судами розглядалась справа № 523/20118/13 за позовом її батька ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.07.1982. Рішенням суду в позові було відмовлено фактично із застосуванням строків позовної давності. Однак, при цьому висновків суду у той справі мають преюдиційне значення для цієї справи. Так, за змістом ухвали апеляційного суду Одеської області від 29.10.2015 в апеляційному провадженні №22-ц/785/7693/15 по справі № 523/20118/13 колегія судів апеляційної інстанції зауважила про неможливість встановити, яке саме майно належало на праві власності продавцю - ОСОБА_6 та яке, після продажу цього майна буде належати ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 звернуся з апеляційною скаргою та просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні його позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні ним права власності відносно гаражу під літ. З, шляхом надання йому вільного доступу до нього, стягнення морального відшкодування в розмірі 20 000,00 грн, стягнення матеріального відшкодування в розмірі 33 600,00 грн, судових витрат у розмірі 4 500,00 грн, судового збору у розмірі 1989,50 грн. Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає обставинам справи з причини спотворення фактів, неповного з`ясування обставин справи, що має суттєве значення для розгляду справи, підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права. Належний йому гараж ОСОБА_4 самовільно захопив, закрив його на свої замки, закрив у ньому належний йому легковий автомобіль, який вже більше п`яти років незаконно утримується у ньому, що завдали йому, інваліду третьої групи суттєві перешкоди для здійснення свого існування та користування власністю, у зв`язку з чим він подав до суду зустрічний позов, у якому просив усунути перешкоди у здійсненні його права власності, а саме належним йому гаражем під літ. «З». Справа на протязі майже шести років перебувала на розгляді у суді першої інстанції, при цьому йому прийшлось доказувати законність договору купівлі-продажу від 19.07.1982, в результаті чого він змушений був пройти три судові інстанції, щоб довести законність свого права власності на гараж під літ. «З», який ОСОБА_4 намагався самовільно захопити у нього.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад суддів: головуючий суддя Гірняк Л.А., судді: Сегеда С.М., Цюра Т.В. (а.с.101,т.3), в зв`язку з відставкою судді Гірняк Л.А. 17.04.2023 справу передано у склад колегії суддів: головуючого судді Сєвєрової Є.С., суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В. В зв`язку з відпусткою, суддю Цюру Т.В. замінено на суддю Комлеву О.С.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 перебувало у спільній частковій власності, та відповідно матеріалів інвентаризаційної справи первісно складалося з будинку та кількох сараїв.

16.11.1956 між ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_6 був укладений договір про порядок користування будинком АДРЕСА_3 , посвідчений нотаріально. Порядок передбачав визначення долі сараїв, але в договорі не зазначені їх літери, що не надає можливості їх ідентифікації.

На інвентаризаційному плані сарай під літ.»З» зазначений станом на 27.10.1956, проте у правовстановлювальних документах співвласників як окремий об`єкт права власності, який можливо ідентифікувати за літ.»З», не зазначався до 1982 року (а.с.103,т.1).

Згідно довідки характеристики від 02.12.1982 сарай під літ.»З» є самовільно збільшеним на 5% та перебуває у користуванні ОСОБА_6 (а.с.176,т.1).

Станом на червень в матеріалах інвентаризації 1986 року під літ.»З» зазначений гараж, який самовільно збільшений та перебуває у користуванні Капських та ОСОБА_6 (а.с.196,т.1).

Згідно довідки - розрахунку бюро технічної інвентаризації гараж під літ.»З» віднесений до самочинно побудованих споруд та перебуває у користуванні ОСОБА_1 (а.с.213,т.1).

В технічному паспорті від 28.11.1990 під літ.»З» зазначений гараж, який побудований в 1979 році, площею 24,1 кв.м. (а.с.307-313,т.1).

Відповідно до договору купівлі - продажу від 19.07.1982 ОСОБА_1 купив у ОСОБА_6 1/8 частину домоволодіння та у користування покупця перейшов гараж під літ. «З», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.173 зворот, 1 том).

Після смерті ОСОБА_8 ОСОБА_14 27.02.1992 Четвертою Одеською державною нотаріальної конторою видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/8 частки жилого будинку по АДРЕСА_3 , які належали ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі рішення народного суду 2 діл. Ленінського району м. Одеси від 11.12.1945. В свідоцтві зазначено, що в цілому вищевказаний будинок складався з одного кам`яного жилого будинку, 163,2 кв.м жилої площі, що позначений на технічному плані під літ. «А», з надвірними спорудами, що позначені літерами «Б,И» - сараї, літ. «Л» - літня кухня, «К,Е» - вбиральні, «3-гараж», № 1-4 огородження. При цьому гараж під літ.»З» є самовільно збільшеним (а.с.225,т.1).

Право власності ОСОБА_3 на 3/8 частин жилого будинку по АДРЕСА_3 , зареєстровано Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 30.03.1992.

В зв`язку зі здійсненням самочинної реконструкції належних йому 3/8 частин житлового ОСОБА_3 звертався до суду про визнання права власності на реконструйоване майно, посилаючись, в тому числі, і на будівництво гаражу під літ.»Б», площею 24,1 кв.м.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2009 року у справі №2-3736/2009 рік за ОСОБА_14 визнано право власності на нерухоме майно, яке складається з 3/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з побудованим гаражем літ.»Б», площею 24,1 кв.м, сарай літ.»И»- переобладнано в кухню, площею 22,4 кв.м., добудований до 1 поверху квартири холл площею 14 кв.м. (а.с.291-292,т.1).

Проте рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2013 вищевказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.09.2009 в частині визнання права власності на гараж літ. «Б», площею 24,1 кв.м. скасовано, та в цій частині відмовлено у задоволенні позовних вимог (а.с. 314, т.1).

Як рішення суду першої інстанції, так і рішення апеляційної інстанції містять відомості щодо гаражу під літерою «Б», однак обставини справи та пояснення всіх учасників дозволяють дійти висновків про те, що спір стосується реконструйованого гаражу, який є предметом спору у цій справі.

25.12.2010, тобто до скасування рішення суду в частині права власності на гараж ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 126,7 кв.м. (а.с.270,т.1).

Згідно технічного паспорту станом на 22.09.2010 гараж площею 23,8 кв.м. включений до складу квартири загальною площею 126,7 кв.м. (а.с.9-10 т.1).

Таким чином, позивачі ОСОБА_3 (після ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 є набувачами прав після ОСОБА_14 , який, отримав 27.02.1992 свідоцтво про право на спадщину на 3/8 частини житлового будинку з надвірними спорудами, належну йому частину будинку реконструював, та в судовому порядку визнав право власності на самочинно реконструйоване майно.

Незважаючи на те, що рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 11.09.2009 в частині гаражу, площею 24,1 кв.м. скасоване і у задоволенні позову в цій частині вимог ОСОБА_3 відмовлено (а.с.314,т.1), воно залишилося підставою набуття права власності продавця ОСОБА_3 та надалі квартира такою площею перейшла у власність ОСОБА_3 за договором купівлі продажу з ОСОБА_4 .

При цьому як договір купівлі продажу щодо квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 з ОСОБА_3 , так і надалі ОСОБА_4 з ОСОБА_15 не визнані недійсними, незважаючи на неактуальність відомостей щодо спірного гаражу.

Пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є підтвердженням того, що спір виник з приводу одного того ж майна гаражу, який є самочинно реконструйованим та одночасно зареєстрованим за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в їх правовстановлювальних документах.

До приведення правовстановлювальних документів ОСОБА_3 у відповідність фактичним обставинам з врахуванням рішень суду не можуть бути задоволені вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в здійсненні права власності та відшкодування шкоди, також в силу вищевикладених обставин не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права власності.

При цьому технічний паспорт на квартиру під АДРЕСА_2 станом на 22.09.2010 не є правовстановлювальним документом, тому лише на підставі викладених в ньому відомостей не можуть бути задоволенні вимоги про усунення перешкод в здійсненні права власності ОСОБА_3 . Крім того, викладені в ньому відомості не узгоджуються з рішенням суду у справі 2-3736/2009 рік, яке внесено в ЄДРСР, тому лише воно може бути використане при здійсненні судочинства (а.с. 291-292,т.1).

Посилання на те, що право власності на спірний гараж набуте ОСОБА_3 в порядку спадкування 3/8 частин будинку з надвірними спорудами і цього достатньо для задоволення вимог ОСОБА_3 є помилковим, оскільки зміст свідоцтва про право на спадщину, виданого 27.02.1992 ОСОБА_3 , свідчить лише про відображення нотаріусом в тексті свідоцтва характеристики будинку з надвірними спорудами в цілому, в той час як спадкоємець отримав лише його частину та частину споруд, а тому не є ознакою набуття ОСОБА_3 одноособово прав на всі визначені в ньому споруди.

Також посилання на те, що висновки у справі №523/20118/13 мають преюдиційне значення є безпідставними, оскільки зазначення в рішенні апеляційного суду щодо гаражу під літ.»З» є правовими висновками, а не встановленими фактами, тому не мають правого значення для вирішення цієї справи.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 послався на те, що вимоги ст.ст.391,392 ЦК України на виниклі правовідносини не поширюються та не потребують додаткового визнання за ним права власності на гараж, однак вимог про визнання права власності позивачем не заявлялося, що свідчить про невідповідність рішення вимогам ст.263 ЦПК України.

ОСОБА_2 є правонаступником ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті останнього.

Вимоги ОСОБА_2 суперечать вимогам ОСОБА_3 , право якої так само як і право ОСОБА_2 , є похідним від прав померлого ОСОБА_3 .

Задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на гараж виключає існування на нього прав ОСОБА_3 , а тому остання повинна бути зазначена відповідачем за позовом ОСОБА_2 . В той же час відповідачем зазначений лише ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Разом з тим, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Отже, у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити через пред`явлення вимог не до всіх відповідачів, що мають відповідати за позовом, на стадії апеляційного перегляду справи цей недолік усунений бути не може.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовів, проте шляхом невірного обґрунтування, тому рішення підлягає зміні та викладенню мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в решті залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 01.09.2023

Головуючий:

Судді: