Справа № 202/6096/23
Провадження № 4-с/202/17/2023
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2023 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого-судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Різниченко Я.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), правонаступником якого є Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заінтересована особа - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», -

В С Т А Н О В И В:

31 березня 2023 року ОСОБА_1 в особі свого представника звернулася через систему «Електронний суд» зі скаргою, в якій зазначено, що державною виконавчою службою 12.03.2012 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все належне їй майно (реєстраційний номер обтяження: 12260098 від 12.03.2012 року) у виконавчому провадженні № 31632332 з примусового виконання виконавчого листа № 2-253 від 10.08.2011 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з неї на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Правобережного відділення № 6719 заборгованості за кредитним договором № 881/03 від 01.08.2008 року в сумі 647574,59 грн., витрати по сплаті судового збору 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120,00 грн., а всього 649 394,59 грн. Залишок боргу після реалізації майна боржника за договором іпотеки складав 439 980,25 грн. 27.03.2013 року виконавче провадження було завершено на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та виконавчий лист повернуто стягувачу. В установлений законом строк виконавчий лист стягувачем повторно на виконання не пред`являвся, будь-які фінансові (матеріальні) претензії з боку стягувача відсутні.

Вважає, що наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) арешту майна боржника за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право на мирне володіння своїм майном.

За цих підстав просила зобов`язати державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 1226098 від 12.03.2012 року стосовно нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яке було накладено в межах виконавчого провадження № 31632332.

На зазначену скаргу Другим Правобережним відділом державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) був поданий відзив, у якому останній вважає скаргу необґрунтованою, посилаючись на те, що виконавче провадження № 31632332, в рамках якого накладено арешт, було знищено.

Крім того, звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на момент перебування виконавчого документа на примусовому виконанні у відділі, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов?язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Отже, закінчення виконавчого провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачало зняття арешту з майна боржника.

Тому вважає, що підстави для зняття державною виконавчою службою арешту з майна боржника відсутні.

Також звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

На думку відділу державної виконавчої служби, ОСОБА_1 пропущений строк для подання скарги, зняття арешту з майна боржника має здійснюватися в рамках позовного провадження.

У зв`язку з вищевикладеним просить у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2023 року було залучено до участі у справі правонаступника Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В судове засідання, призначене на 31 липня 2023 року, ОСОБА_1 та її представник не з`явилися.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Ліфлянчиком С.І. була надана заява про розгляд скарги без їх участі.

В свою чергу, представник Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в своєму відзиві просив розглянути скаргу без його участі.

Представник стягувача Акціонерного товариство «Державний ощадний банк України» в судове засідання не з`явився, повідомлявся про розгляд скарги.

Суд, з`ясувавши всі обставини скарги та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне:

Судом установлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2011 року у справі № 2-253/11 було стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Правобережного відділення № 6719 заборгованості за кредитним договором № 881/03 від 01.08.2008 року в сумі 647574,59 грн., витрати по сплаті судового збору 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120,00 грн., а всього 649 394,59 грн.

На підставі цього рішення судом був виданий виконавчий лист, який у період з 12.03.2012 року по 27.03.2013 року перебував на виконанні в Красногвардійському відділі державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, правонаступником якого наразі є Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В рамках цього виконавчого провадження № 31632332 старшим державним виконавцем Вінніченко Т.Л. 12 березня 2012 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

27 березня 2013 року державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

На підтвердження наявності арешту майна ОСОБА_1 надала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 323256479 від 17.02.2023 року.

Розглядаючи скаргу на бездіяльність державного виконавця, суд враховує, що відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що в разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, підставою для визнання рішення, дії чи бездіяльності виконавця неправомірними в порядку судового контролю за виконанням судових рішень є порушення державним виконавцем прав учасника виконавчого провадження.

Якщо ж рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені виконавцем відповідно до закону, в межах своїх повноважень і право заявника не було порушено, суд має відмовити в задоволенні скарги.

Суд бере до уваги, що з згідно з пунктом 7 частини 1 статті 47 Закону України Про виконавче провадження № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин - 27.03.2013 року (повернення виконавчого документа стягувачеві), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 49 цього Закону передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Відповідно до частини 1 статті 50 Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року в разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 2 статті 50 вказаного Закону було визначено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Тобто законом, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено зняття арешту з майна боржника у випадку закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, а не у випадку повернення виконавчого документа стягувачу.

За змістом ст. ст. 47, 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний зняти арешт шляхом винесення відповідної постанови лише у випадку закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 7 частини 1 статті 47 Закону України Про виконавче провадження, оскільки виконавче провадження не є закінченим.

Аналогічні положення містяться і в Законі України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року, який діє з 05.10.2016 року.

Зокрема, статтею 60 Закону № 1404-VIII від 02.06.2016 року, якою врегульовані питання зняття державним виконавцем арешту з майна, не передбачено право державного виконавця зняти арешт у разі повернення виконавчого документа стягувачу.

В разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, після чого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначені положення закону направлені, насамперед, на забезпечення реального виконання судових рішень.

Так, згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції»).

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень («Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

Існування ж заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас боржником не надано доказів виконання рішення суду, в тому числі шляхом звернення стягнення на майно, та відсутність майнових претензій з боку кредитора.

Враховуючи наведене, суд вважає, що державним виконавцем не було порушено вимог закону та його дії щодо не зняття арешту з майна боржника на час вчинення виконавчої дії були правомірними, оскільки на час повернення виконавчого документа стягувачеві 27.03.2013 року правових підстав для зняття арешту у державного виконавця не було.

Також суд звертає увагу, що, звернувшись до суду з даною скаргою на бездіяльність державного виконавця, ОСОБА_1 не зазначила, яким чином накладеним арештом порушуються її права, з огляду на те, що згідно з копією інформаційної довідки, що долучена до скарги, відомості про належність їй будь-якого нерухомого майна відсутні та державним виконавцем належне їй майно не було виявлено.

Крім того, в своїй скарзі ОСОБА_1 ставить питання не про скасування накладеного в рамках виконавчого провадження арешту, а просить зобов`язати відділ державної виконавчої служби виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна запис № 1226098 від 12.03.2012 року, що суперечить Закон України «Про виконавче провадження» та приписам частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

В даному випадку за наявності підстав боржник вправі вимагати скасування накладеного арешту, а не виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Враховуючи вищенаведене, в задоволенні скарги ОСОБА_1 необхідно відмовити.

За правилами частини четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 450-451 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), правонаступником якого є Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заінтересована особа - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду у п`ятнадцятиденний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складений 08 вересня 2023 року.

Суддя Наталія Марченко