Справа №751/3501/23
Провадження №2/751/924/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2023 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Деркача О. Г.

при секретарі Курач В.С.

pозглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільну спpаву за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області до ОСОБА_1 про стягнення переплати пенсії,-

встановив:

05.05.2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі ГУ ПФУ в Чернігівській області) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення переплати пенсії у розмірі 246 948 грн. 84 коп., а також понесених судових витрат у розмірі 3 704 грн. 23 коп.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що згідно постанови Деснянського районного суду міста Чернігова від 26.09.2014 року (справа №2-а/750/14), ГУ ПФУ в Чернігівській області відповідачу призначено пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 15 599,20 грн. Пенсія у зазначеному розмірі відповідачу не виплачувалась. Оскільки відповідач з органів прокуратури не звільнялась і працює на прокурорській посаді, з 01.10.2017 року пенсія їй виплачується відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 2 319,43 грн.

Зазначає, що не погодившись із зменшеним розміром пенсії відповідач звернулась до позивача з відповідною заявою, на яку листом №3989/02/Т-12 від 15.10.2019 року їй було повідомлено, що оскільки вона продовжує працювати на посадах та умовах, передбачених Законом України «Про прокуратуру», пенсія їй виплачується з урахуванням норм п.13-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідач звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду, рішенням якого від 16.01.2020 року у справі №620/3830/19 зобов`язано ГУ ПФУ в Чернігівській області відновити з 01.01.2017 року виплату призначеної пенсії за вислугу років у повному розмірі, без обмежень максимального розміру пенсії, та виплатити різницю в пенсії за минулий час з урахуванням сум виплачених з 01.01.2017 року, яке було виконане позивачем у повному обсязі.

Вказує, що у зв`язку із підвищенням заробітної плати працівникам прокуратури, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №657 та рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 13.12.2019 №7-р(11)/2019 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Чернігівській області з заявою про перерахунок пенсії за вислугу років на підставі довідки прокуратури Чернігівської області про розмір заробітної плати, що враховується для перерахунку пенсії від 03.03.2020 №18-94, рішенням від 26.03.2020 року їй було відмовлено в перерахунку пенсії. Вказану відмову відповідач оскаржила в Чернігівському окружному адміністративному суді, рішенням якого від 09.04.2021 року у справі №620/3513/20 зобов`язано ГУ ПФУ в Чернігівській області здійснити перерахунок та виплату з 13.12.2019 року ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13.12.2019 №7-р(11)/2019, ч.9 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, згідно довідки про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсії, виданої прокуратурою Чернігівської області від 03.03.2020 №18-94, з урахуванням раніше проведених виплат, відповідно з 13.12.2019 року ОСОБА_1 було здійснено перерахунок і виплата пенсії.

Враховуючи, що відповідачка з органів прокуратури не звільнялась і працює на даний час в Чернігівській обласній прокуратурі, на підставі абзацу 4 ч.15 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» розрахунок пенсії з 13.12.2019 року проведений в розмірі визначеному Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Оскільки рішення суду від 09.04.2021 року у справі №620/3513/20 набрало законної сили з 16.07.2021 року, а перерахунок проведений з 13.12.2019 року виникла переплата пенсії у розмірі 246 948,84 грн., які виплачені безпідставно і на підставі ст.1212 ЦК України підлягають поверненню.

Зазначають, що позивачем вживались заходи для досудового врегулювання спору, направлявся лист з проханням добровільного повернення переплати пенсії або надання згоди на утримання виниклої суми переплати за заявою. На момент звернення до суду кошти відповідачем не внесено і заяву про утримання переплати не надано.

Ухвалою судді від 02.06.2023 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідач відзив на позов не надіслала, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку, з дотриманням вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 та ч. 4, 10 ст. 130 ЦПК України.

Більш того, Великою Палатою Верховного Суду України у своїй постанові від 25.04.2018 року у справі №800/547/17, зроблено висновок, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення відповідної особи належним.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України).

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, закріплено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

У п.86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) вказано, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області і отримує пенсію за вислугою років на підставі Закону України «Про прокуратуру».

На виконання постанови Деснянського районного суду міста Чернігова від 26.09.2014 року (справа №2-а/750/14), ГУ ПФУ в Чернігівській області ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 15 599, 20 грн. (пенсія в зазначеному розмірі ОСОБА_1 не виплачувалась), що підтверджується обставинами зазначеними в позові та матеріалами електронної пенсійної справи відповідача.

Оскільки ОСОБА_1 не звільнилась з посади і продовжує працювати в органах прокуратури, з 01.10.2017 року пенсія виплачується відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 2 319,43 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року у справі №620/3830/19 зобов`язано ГУ ПФУ в Чернігівській області відновити ОСОБА_1 з 01.01.2017 року виплату призначеної пенсії за вислугу років у повному розмірі, без обмежень максимального розміру пенсії, та виплатити різницю в пенсії за минулий час з урахуванням сум виплачених з 01.01.2017 року.

На виконання вище вказаного рішення ГУ ПФУ в Чернігівській області було проведено відповідачу перерахунок пенсії за вислугу років з 01.01.2019 року у повному розмірі, без обмеження максимального розміру пенсії, та виплатою різниці в пенсії за минулий час з урахуванням сум, виплачених з 01.01.2017 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.04.2021 року у справі №620/3513/20 зобов`язано ГУ ПФУ в Чернігівській області здійснити перерахунок та виплату з 13.12.2019 року ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13.12.2019 №7-р(11)/2019, ч.9 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, згідно довідки про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсії, виданої прокуратурою Чернігівської області від 03.03.2020 №18-94, з урахуванням раніше проведених виплат. Згідно ЄДРСР рішення суду набрало законної 16.07.2021 року.

З 13.12.2019 року відповідачу було проведено перерахунок пенсії на підставі вище вказаного рішення суду.

Позивач посилається на те, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду по справі №620/3513/20 набрало законної сили з 16.07.2021 року, а перерахунок проведений з 13.12.2019 року, у зв`язку з чим виникла переплата пенсії за період з 01.02.2020 року по 31.08.2021 року у розмірі 246 948 грн. 84 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Положеннями статей 1212, 1215 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Разом з тим, стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому, обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вищевказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №753/15556/15 (провадження №14-445цс18) дійшла висновку, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати.

При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум.

Отже, закон встановлює два винятки з цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2016 року у справі №686/26486/14-а та постановах Верховного Суду від 25 вересня 2018 року у справі №340/644/15-а та від 21 лютого 2020 року у справі №173/424/17(2-а/173/41/2017).

Ця умова повернення переплаченої суми коштів зазначена і в ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка передбачає, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Таким чином, з наведеного вбачається, що кошти підлягають поверненню у разі доведеності рахункової помилки та недобросовісності відповідача.

На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права, подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року №16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року №13-рп/2011).

Також, суд приймає до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, n. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п. 40, від 13.12.2007, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п. 67, від 11.06.2009).

Пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії» (постанова від 05.02.2018 року в справі №556/1231/17).

На переконання суду, позивачем не доведено та не надано суду доказів на підтвердження рахункової помилки, а також доказів того, що переплата пенсії відповідачу була здійснена внаслідок зловживань, допущенням будь-якої недобросовісної поведінки з боку пенсіонера або подання нею недостовірних даних, які призвели або могли призвести до виникнення переплати пенсії.

Крім того, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року у справі №620/3830/19 не обмежене часовими рамками і має виконуватись в повному обсязі, а тому суд не приймає до уваги твердження позивача, що кошти за період з 01.02.2020 року по 31.08.2021 року були виплачені відповідачу безпідставно.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову позивачеві в задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 76 - 81, 141, 223, 247, 280 - 282, 354 ЦПК України, ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області до ОСОБА_1 про стягнення переплати пенсії відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлений 18.08.2023 року.

Головуючий - суддя О. Г. Деркач