ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом (а.с. 2-10), в обґрунтування якого посилався на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.03.2013р. по справі №412/330/2012 скасоване рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2012р. і ухвалено нове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на магазин непродовольчих товарів - приміщення № 5 поз. 1-5, загальною площею 54,9 кв.м., ґанок літ. А5 на першому поверсі житлового будинку літ. А- 3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , встановивши вартість предмета іпотеки у розмірі 994 000,00 грн, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 , яка складається з 113 233,60 швейцарських франків, що еквівалентно 529 754,70 грн, з яких 110 569,35 швейцарських франків, що еквівалентно 517 416,40 грн - заборгованість за простроченим кредитом: 1 836,75 швейцарських франків, що еквівалентно 8 593,09 грн - заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом; 586,45 швейцарських франків, що еквівалентно 2 743,64 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 214,05 швейцарських франків, що еквівалентно 1 001,44 грн - пеня з несвоєчасне погашення заборгованості за користування кредитом, відповідно до кредитного договору №0 від 20.11.2006 року та договору про відступлення права вимоги від 20.06.2008 року. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

25.12.2013р. позивач зареєстрував з собою право власності на приміщення магазину.

У подальшому позивач продав приміщення ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу 30.12.2013р., який потім визнаний недійсним рішенням суду.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015р. у справі №200/11556/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в загальній сумі 368 286,30 грн. Вказане рішення ОСОБА_2 виконане повністю, виконавче провадження з його примусового виконання закрите.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. у справі №200/14524/16-ц, якою скасоване рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2017р., стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 320 371,16 грн - інфляційні втрати та 27 722,84 грн - 3% річних, а всього 348 094 грн, а також судовий збір в сумі 11 139,00 грн.

Позивачем виконане вказане рішення суду, сплачено шляхом внесення 11.03.2020р. коштів на депозитний рахунок нотаріуса 359 333,00 грн, які перераховані на рахунок ОСОБА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2020р. у справі №201/8762/18, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.02.2021р., відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом виселення і стягнення витрат з ОСОБА_1 , з тих підстав, що відповідно до cт. 594 ЦК України ОСОБА_1 правомірно притримує майно до виконання боржником ОСОБА_2 грошового зобов`язання, яке має безпосереднє відношення до спірного магазину. ОСОБА_2 не розрахувався в повному обсязі перед ОСОБА_1 з причини перегляду прийнятих рішень у Верховному Суді.

При цьому, подані позивачем у якості доказів - квитанцію від 11.03.2020р., заяву ОСОБА_1 від 20.05.2020р., платіжного доручення від 22.05.2020р., згідно із якими позивач підтвердив повне погашення заборгованості перед ОСОБА_1 судом взагалі не прийняв до уваги.

З 2014 року і до цього часу ОСОБА_1 постійно користується магазином, хоча позивачем повністю погашені перед ОСОБА_1 всі майнові вимоги, а тому підстави для притримання майна у ОСОБА_1 відсутні.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 в житловому будинку літ А-3 нежитловим приміщенням №5 - магазином непродовольчих товарів, який складається з: поз. 1-5, загальною площею 54,9 кв.м., ганок літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його звільнення в повному обсязі та покласти на ОСОБА_1 судові витрати по справі.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 в житловому будинку літ А-3 нежитловим приміщенням №5 - магазином непродовольчих товарів, який складається з: поз. 1-5, загальною площею 54,9 кв.м., ганок літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом його звільнення в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908,00 грн (а.с. 76-81).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, задоволено.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням скасовано і призначено до розгляду (а.с. 150-152).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 в житловому будинку літ А-3 нежитловим приміщенням №5 - магазином непродовольчих товарів, який складається з: поз. 1-5, загальною площею 54,9 кв.м., ганок літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом його звільнення в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908,00 грн (а.с. 198-203).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та закриття провадження у справі (а.с. 206-2012).

ОСОБА_2 скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення посилаючись на знеобгрунтованість апеляційної скарги (а.с. 229-231).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.03.2013р. по справі №412/330/2012 скасоване рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2012р. і ухвалено нове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на магазин непродовольчих товарів - приміщення № 5 поз. 1-5, загальною площею 54,9 кв.м., ґанок літ. А5 на першому поверсі житлового будинку літ. А- 3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , встановивши вартість предмета іпотеки у розмірі 994 000,00 грн, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 , яка складається з 113 233,60 швейцарських франків, що еквівалентно 529 754,70 грн, з яких 110 569,35 швейцарських франків, що еквівалентно 517 416,40 грн - заборгованість за простроченим кредитом: 1 836,75 швейцарських франків, що еквівалентно 8 593,09 грн - заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом; 586,45 швейцарських франків, що еквівалентно 2 743,64 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 214,05 швейцарських франків, що еквівалентно 1 001,44 грн - пеня з несвоєчасне погашення заборгованості за користування кредитом, відповідно до кредитного договору №0 від 20.11.2006 року та договору про відступлення права вимоги від 20.06.2008 року. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ «УкрСиббанк» про зобов`язання прийняти платіж у меншому розмірі, ніж передбачено вимогою було відмовлено (а.с. 14 17).

Як установлено судом під час розгляду справи №412/330/2012, 20.11.2006р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит на суму 130 490,96 швейцарських франків на строк до 19 листопада 2017 року під 8,49% річних.

З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за цим договором в той же день ОСОБА_1 уклала з АКІБ «УкрСиббанк» договір іпотеки, за яким передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: магазин непродовольчих товарів - приміщення № 5 поз. 1-5 загальною площею 54,9 кв. м, ганок літ. А 5 на першому поверсі житлового будинку літ A-3 по АДРЕСА_2 .

Внаслідок неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором станом на 20.06.2008р. у ОСОБА_1 утворилась заборгованість в розмірі 113 233,60 швейцарських франків.

20.06.2008р. банком укладено з ОСОБА_2 договір про відступлення права вимоги, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався погасити перед банком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором в розмірі 113 233,60 швейцарських франків і з моменту погашення цього боргу до нього ОСОБА_2 переходять права банку за цим кредитним договором.

На виконання умов договору про відступлення права вимоги ОСОБА_2 24.07.2008р. внесено кошти у розмірі 114 000 доларів США на рахунок банку за погашення кредитної заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 20.11.2006р. згідно умов договору про відступлення права вимоги від 20.06.2008р., що на той час було еквівалентно 113 233,60 швейцарських франків (еквівалент 529 754,70 грн), з яких: 110 596,35 швейцарських франків (еквівалент 517 416,40 грн) - заборгованість за прострочення кредиту; 1 836,75 швейцарських франків (еквівалент 8 593,09 грн) - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; 586,45 швейцарських франків (еквівалент 2 743,64 грн). - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 214,05 швейцарських франків (еквівалент 1 001,44 грн) - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

24.07.2008р. між банком і ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав іпотекодержателя за укладеним 20.11.2006р. банком з ОСОБА_1 договором іпотеки, згідно з умовами якого до ОСОБА_2 перейшли права банку як держателя предмета іпотеки, яким забезпечено виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за укладеним нею з банком кредитним договором.

12.10.2010р. ОСОБА_1 , звернулася до ОСОБА_2 із заявою про надання розвернутої інформації щодо заборгованості за кредитним договором, у відповідь на яку 15.10.2010р. ОСОБА_2 під особистий підпис ОСОБА_1 запропоновано останній погасити суму заборгованості.

Однак в подальшому дані вимоги ОСОБА_1 виконані не були.

На виконання вимог частині першої ст. 35 Закону України «Про іпотеку» 18.01.2011р. ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 надіслано письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання в тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

10.02.2011р. ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 телеграму, за змістом якої, вона мала намір погасити заборгованість в строк до 31.03.2011р.

Оскільки ОСОБА_1 в порушення визначеного строку письмові вимоги ОСОБА_2 задоволені не були, відповідно до Закону України «Про нотаріат», останній звернувся до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису на витребування нерухомого майна, але отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно із п. 5.1. договору іпотеки від 20.11.2006р. у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього Договору іпотеки а саме: випадках, зазначених в п.п 2.1.1- 2.1.2 цього договору іпотеки, у разі порушення позичальником або іпотекодавцем будь-якого зобов`язання. шо забезпечено іпотекою за цим договором іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом повідомлення про застосування застереження вимог іпотекодержателю.

Апеляційний суд у справі №412/330/2012 дійшов висновку, що з урахуванням вимог ст. 5, ч. 3 ст. 36, ст. 37 Закону України «Про іпотеку», ОСОБА_2 вірно обрано спосіб захисту шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, шляхом визнання за ним права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки і належить іпотекодавцю ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 21.09.2004р. замість договору дарування від 25.12.2001р., реєстраційний № 7544068.

Оскільки на час розгляду справи №412/330/2012 в суді першої та апеляційної інстанції заборгованість ОСОБА_1 погашена не була, заявлена вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на нерухоме майно, не суперечить вимогам чинного законодавства та відповідає умовам укладеного договору іпотеки, оскільки містить відповідне застереження щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: п.п. 4.6. 5.4. якими передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Щодо рішення суду першої в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 прийняти платіж у меншому розмірі, ніж передбачено вимогою, колегія суддів погодилась із висновком суду першої інстанції, зазначивши, що на час укладання договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, дії позивача не суперечили чинному законодавству та не порушували права та інтереси інших осіб.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо сплати у період з 20.06.2008р. по 25.07.2008р. коштів на виконання договору про надавання споживчого кредиту у розмірі 25 800 доларів США, які повинні бути враховані в загальну суму заборгованості, розмір якої фактично складає у меншому розмірі, ніж вимагає ОСОБА_2 , що на думку скаржника є підставою для відмови в позові, колегія суддів визнала помилковими, оскільки були предметом перевірки під час судового засідання та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Під час розгляду справи №412/330/2012 в суді апеляційної інстанції представником АКІБ «УкрСиббанк» надані документи, з яких вбачалося, що на час укладання банком та ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги 20.06.2008р., у ОСОБА_1 існувала заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 20.11.2006р. у розмірі 124 989,73 швейцарських франків, що еквівалентно 1 058 103,68 грн. Станом на 25.07.2008р. ОСОБА_2 проведено повне погашення кредитної заборгованості за договором від 20.11.2006р, у зв`язку з чим, кредитна справа була закрита. Згідно наданої представником банку довідки-розрахунку, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 25.07.2008р. складав 110 596,35 швейцарських франків - заборгованості за кредитом; 17 931,12 швейцарських франків -заборгованості по процентам за користування кредитом та 3 737.52 грн пені, тобто позивачем фактично було погашено заборгованість у більшому розмірі, ніж зазначену в договорі про відступлення права вимоги. З огляду на ці обставини у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення зустрічних вимог ОСОБА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 прийняти певний платіж.

Судом було встановлено (перевірено за даними Єдиного державного реєстру судових рішень), що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015р. у справі №200/11556/13-ц, ухваленим у даній цивільній справі, уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені в повному обсязі, а саме, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя в розмірі 364 845 грн 30 коп. та судовий збір в розмірі 3 441 грн, а всього 368 286 грн 30 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.11.2015р. рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.03.2016р. рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015р. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.11.2015р. залишено без змін.

Ухвалю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2016р. скасовані заходи по забезпеченню позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів, застосовані ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10.09.2013 року у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, а саме: магазин непродовольчих товарів - приміщення №5 поз.1-5, загальною площею 54,9 кв.м., ганок літ. а5 на першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

При цьому, згідно із даним судовим рішенням, постановою головного державного виконавця Бабушкінського відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Пасовою О.О. від 09.06.2016р. за виконавчим листом №200/11556/13-ц, виданим 07.06.2016р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в загальній сумі 368 286,30 грн, було відкрито виконавче провадження №51384211 та надано боржнику строк для самостійного виконання рішення суду.

Відповідно до банківської квитанції 06.07.2016р. №0.0.578765053.1 ОСОБА_2 добровільно в повному обсязі 06.07.2016р. було сплачено за реквізитами, вказаними державним виконавцем у супроводженому листі до постанови про відкриття виконавчого провадження, на користь ОСОБА_1 заборгованість в загальній сумі 368 286,30 грн. Сплату ОСОБА_2 у повному обсязі заборгованості у зазначеній сумі на виконання вищевказаного рішення суду підтвердила в судовому засіданні ОСОБА_1 .

Постановою головного державного виконавця Бабушкінського відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Пасовою О.О. від 18.07.2016р. виконавче провадження закрито в зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі виконавчого документу.

Судом встановлено (перевірено за даними Єдиного державного реєстру судових рішень), що рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19.07.2017р. по цивільній справі №200/14524/16-ц задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто на її користь з відповідача інфляційні втрати в розмірі 23 277,02 грн, 3% річних в розмірі 6 780,50 грн.

Однак постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2017р. скасовано. Позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 320 371,16 грн - інфляційні втрати та 27 722,84 грн - 3% річних, а всього 348 094,00 грн.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що розрахунок індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, слід здійснювати від дати державної реєстрація права власності за відповідачем на магазин - 25 грудня 2013 року і до 06 липня 2016 року дати переведення ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 368 282,83 грн на рахунок ВДВС.

Постановою Верховного Суду від 26.01.2021р. постанову Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. залишено без змін.

ОСОБА_2 згідно корінця квитанції №1 від 11.03.2020р. внесено на депозитний рахунок приватного нотаріуса Дніпровського МНО Румянцевої І.О. на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. по цивільній справі №200/14524/16-ц грошові кошти у розмірі 359 333,00 грн на користь ОСОБА_1 (а.с. 32).

ОСОБА_1 20.05.2020р. звернулася із заявою до приватного нотаріуса Румянцевої І.О. про перерахування на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 359 333,00 грн (а.с. 33).

Згідно платіжного доручення №1 від 22.05.2020р. грошові кошти у розмірі 359 333,00 грн на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. (вказано у призначенні платежу) перераховані на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 (а.с. 34).

Також судом встановлено (перевірено за даними Єдиного державного реєстру судових рішень), що ОСОБА_2 звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом виселення з нежитлового приміщення і стягнення витрат (справа №201/8762/18 а.с. 35 38), мотивувавши позов тим, що ОСОБА_2 в 2013 році набув право власності на нерухоме спірне майно (прав визнано апеляційним судом Дніпропетровської області (ухвала суду №412/330/2012 від 29.03.2013р.) та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивачем неодноразово були зроблені звернення до відповідача про звільнення приміщення, яке вона незаконно займає майже п`ять років, влаштувавши там магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по продажу одягу, здійснюючи в ньому підприємницьку діяльність, та отримуючи при цьому доходи. Про це свідчить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2013р. ОСОБА_1 ігнорує його звернення, чим порушує право власності позивача вільно володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Листом повідомленням від 18.09.2013р. відповідачка повідомила позивача, що відповідно до ст. 594 ЦК України вона притримує дане нерухоме майно до погашення позивачем заборгованості перед нею в розмірі 464 245.30 грн як безпідставно набутих коштів, як вона вважала. В подальшому розмір даної суми позивачем оскаржено і відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 17.08.2015р. по справі №200/11556/13-ц та ухвали апеляційного Дніпропетровської області від 24.11.2015р., який залишив дане рішення без змін, з позивача стягнуто на її користь 368 286,30 грн. Рішення суду позивач виконав в повному обсязі, що підтверджується банківською квитанцією №578765035.1 від 06.07.2016р. та постановою про закінчення виконавчого провадження від 18.07.2016р. Виходячи з цього ОСОБА_4 не має жодних підстав притримувати і користуватися майном яке їй не належіть. Тому позивач вважав, що порушені його права, у зв`язку з чим звернувся до суду із позовом про витребування нерухоме майно із чужого незаконного володіння шляхом виселення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2020р. по справі №201/8762/18, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.02.2021р. у задоволенні позову відмовлено (а.с. 35 38).

Так, судом у справі №201/8762/18 встановлено, що листом повідомленням від 18.09.2013р. ОСОБА_1 повідомила позивача, що відповідно до ст. 594 ЦК України вона притримує дане нерухоме майно до погашення позивачем заборгованості перед нею в розмірі 464 245,30 грн як безпідставно набутих коштів, як вона вважала.

В подальшому розмір даної суми позивачем оскаржено.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19.07.2017р. по цивільній справі №200/14524/16-ц (провадження 2/200/323/17) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 позовні вимоги задоволено частково і стягнуто з відповідача лише 30 608,72 грн. Предметом позову було стягнення з позивача на користь відповідача - 327 241,83 грн інфляційних витрат та 31 246,75 грн 3% річних. На сьогоднішній день це рішення набрало законної сили, але відповідачем подана касаційна скарга на зазначене рішення в зв`язку з неповним стягненням. Верховний Суд у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду, на підставі ухвали від 12 березня 2018 року по справі №200/14524/16-ц провадження №61- 843св18 призначив касаційну скаргу до розгляду.

Тобто, на момент розгляду справи №№200/14524/16-ц у позивача була заборгованість перед відповідачем, як найменше в 30 608,72 грн, і ця заборгованість мала безпосереднє відношення до спірного магазину непродовольчих товарів, у зв`язку з чим на апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач правомірно притримувала майно до повного погашення позивачем своїх зобов`язань, що не суперечить вимогам ст. 594 ЦК України.

Отже, Дніпровський апеляційний суд у постанові від 16.02.2021р. по справі №201/8762/18 дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не розрахувався в повному обсязі із ОСОБА_1 , тому остання скористалася правом на притримання майна до повного погашення ОСОБА_2 своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Разом із тим, у подальшому на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020р. по цивільній справі №200/14524/16-ц, залишеною без змін Постановою Верховного Суду від 26.01.2021р., якою із ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 348 094,00 грн, ОСОБА_2 11.03.2020р. сплачено ОСОБА_1 через нотаріуса 359 333,00 грн, які остання 20.05.2020р. отримала на свій розрахунковий рахунок.

Таким чином, зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 щодо погашення заборгованості за спірний магазин виконані повністю, а тому відпали підстави для приймання ОСОБА_1 спірного приміщення магазину.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 на питання суду чітко пояснила, що на даний час ОСОБА_2 заборгованість перед нею повністю погашена, останній їй нічого не винен. Також пояснила, що вона не оскаржувала і не оскаржує у судовому порядку набуття позивачем право власності і право іпотеки.

Як вказує позивач, ОСОБА_1 продовжує користуватися належним йому на праві власності майном, чого ОСОБА_1 у судовому засіданні не спростовано.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічний принцип закріплено у ч.1 ст. 321 ЦК України.

За змістом ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, зміст права власності становлять правомочності володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Під володінням, користуванням та розпорядженням своїм майном слід розуміти усвідомлену юридично гарантовану можливість мати річ у своєму фактичному виключному господарському пануванні, юридично забезпечену можливість застосовувати корисні властивості речі та юридично забезпечену можливість визначати подальшу долю майна шляхом вчинення щодо нього юридичних актів.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має праві вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 391 ЦК України та виходячи з її назви (захист прав власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння), нею встановлено речовий спосіб захисту права власника від порушень, які не пов`язані з позбавлення власника правомочності володіння, а спрямований на захист його правомочностей користування та розпорядження майном.

Оскільки позбавити власника, без позбавлення самого правового титулу правомочності володіння спірним нежитловим приміщенням як нерухомим майном в силу його специфіки неможливо, у випадку безпідставного знаходження у ньому відповідача, має місце саме створення перешкод у користуванні та розпорядженні приміщенням без позбавлення володіння.

Належним способом захисту при цьому є встановлений ст. 391 ЦК України негаторний позов про усунення перешкод у користуванні власником майна, під який підпадає вимога про звільнення відповідачем приміщення.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Отже, задоволення негаторного позову можливе за сукупності двох підстав: наявності у позивача права вимоги усунення перешкод та вчинення перешкод відповідачем (аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі № 907/791/17, від 17 липня 2019 року по справі № 910/9110/18 та від 25 лютого 2020 року по справі № 911/816/19).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року по справі № 653/1096/16-ц зробила висновок, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Також, аналогічна правова позиція викладена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року по справі № 924/1220/17.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що з моменту набуття позивачем права власності на зазначений об`єкт нерухомості і по даний час, останній позбавлений можливості в повній мірі реалізувати своє право власності, зокрема користуватись та розпоряджатись належним йому майном з огляду на те, що відповідачка не звільнила його та продовжує ним користуватись без будь-яких правових на те підстав, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність задоволення позову та зобов`язання відповідачку ОСОБА_1 звільнити спірне приміщення.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги щодо тотожності позовів у даній справі та у справах №201/8762/18 та у справі №201/6103/21 колегія суддів не бере до уваги, як безпідставні, оскільки у справах №201/8762/18 та у справі №201/6103/21 предметом розгляду був віндікаційний позов (витребування спірного майна з чужого незаконного володіння), тоді, як у даній справі предметом розгляду є негаторний позов (усунення перешкод у користуванні спірним майном шляхом його звільнення).

Крім того, питання щодо закриття провадження у даній справі з тих самих підстав, що і зазначені в апеляційній скарзі вже були предметом розгляду в суді першої інстанції та ухвалою суду першої інстанції від 09.02.2023 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Харламова Д.В. було відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав для закриття провадження згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки предмет позову у даній справі та справах №201/8762/18 та у справі №201/6103/21 не є тотожним і колегія суддів з вказаним висновком погоджується враховуючи наступне.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України с уд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Підставою позову є це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК) і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування (п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК).

Підстави позову не можна ототожнювати тільки з нормами права, на які посилається позивач.

Поняття «аналогічні» вимоги і підстави позову не можна ототожнювати з поняттям «однакові» вимоги і підстави позову (постанова Верховного Суду від 25.04.2019р. у справі № 2540/406/19).

Верховний Суд у постанові від 22.05.2019р. у справі №640/7778/18 (провадження №61-48585св18) зазначив, що закриття провадження, у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально- правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова, вимога, позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

У постанові Верховного Суду від 19.05.2021р. у справі №161/8523/18 зазначається, що вказана підстава для закриття провадження у справі (ч.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України) спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Аналогічний за змістом висновок зазначений Великою Палатою Верховного Суду постанові від 20.06.2018р. у справі № 761/7978/15-ц.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Разом з тим, 13 липня 2023 року від ОСОБА_2 до Дніпровського апеляційного суду надійшло клопотання про стягнення на професійну правову допомогу, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь витрати на професійну правову допомогу у розмірі 20 000, 00 грн.

Перевіривши доводи клопотання та надані ОСОБА_2 документи, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового його задоволення, з огляду на наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.

Тобто, саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Установлено, що під час розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 професійну правничу (правову) допомогу надавали адвокати Лежнєв О.І. на підставі ордеру серія АЕ №1207069 від 19.06.2023 року, який виданий на підставі договору про надання правової допомоги/ доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги №15/11/22 від 15.11.2022 року (а.с. 253) та ОСОБА_6 на підставі ордеру серія АА №1000001 від 11.11.2023 року, який виданий на підставі договору про надання правової допомоги/ доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги №1-7/23 від 10.06.2023 року (а.с. 240-244, 255).

До клопотання ОСОБА_2 на підтвердження понесення судових витрат за надання професійної правничої допомоги, суду надав: акт приймання-передачі наданих послуг правничої допомоги за Договором №15/11/22 від 15.11.2022 року між адвокатом Лежнєвим О.І. та Рудницьким Е.С. (а.с. 263); акт приймання-передачі наданих послуг правничої допомоги за Договором №1-7/23 від 10.06.2023 року між адвокатом Білецькою Л.М. та Рудницьким Е.С. (а.с. 264), а також докази направлення такого клопотання ОСОБА_1 (а.с. 265-266).

Крім того, в матеріалах справи містяться копія ордеру серії ДП №24/09/018 від 24 вересня 2021 року (а.с. 52, 63, 90); копія свідоцтва ОСОБА_7 про право на зайняття адвокатською діяльністю, серії ДП №3531 від 07 грудня 2017 року (а.с. 51, 62, 89, 254); копія договору №24/09/21 про надання правової допомоги від 24 вересня 2021 року між адвокатом Лежнєвим Е.С. та Рудницьким Е.С. (а.с. 48-50, 59-61, 86-88), відповідно до умов якого, гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в Додатку 1 до цього договору; копія договору №15/11/22 про надання правової допомоги від 15 листопада 2022 року між адвокатом Лежнєвим Е.С. та Рудницьким Е.С. (а.с. 140-142), відповідно до умов якого, гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в Додатку 1 до цього договору; копія ордеру серії АЕ №1163683 від 15 листопада 2022 року (а.с. 143); договір №1-7/23 про надання правової допомоги від 10 червня 2023 року між адвокатом Білецькою Л.М. та Рудницьким Е.С. (а.с. 240-244), відповідно до умов якого, гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами. Тариф послуг є невід`ємним додатком до договору; копія свідоцтва ОСОБА_6 про право на зайняття адвокатською діяльністю, №0804 від 09 жовтня 1998 року (а.с. 245, 256); копія ордеру серії АЕ №1207069 від 19 червня 2023 року, адвокат Лежнєв О.І. (а.с. 253) та копія ордеру серії АА №1000001 від 11 липня 2023 року, адвокат Білецька Л.М. (а.с. 255).

Згідно акту приймання-передачі наданих послуг правничої допомоги за Договором №15/11/22 від 15.11.2022 року між адвокатом Лежнєвим О.І. та Рудницьким Е.С. (а.с. 263), у період з 15.11.2022 року по 12.07.2023 року адвокатом були надані, а клієнтом отримані і сплачені, наступні послуги професійної правничої допомоги у рамках цивільного судочинства по справі №201/12731/21: 1. Ознайомлення з матеріалами справи у суді першої інстанції (2 год.) - 1 000,00 грн; 2. Напрацювання правової позиції, заперечення на клопотання про закриття справи, консультації (14 год.) - 5 000,00 грн; 3. Представництво в суді першої інстанції та апеляційній інстанції (4 засідання) 4 000,00 грн. Загальна сума винагороди (гонорару) складає 10 000,00 грн.

Як видно з матеріалів справи, в суді першої інстанції було подано заяву про відкладення розгляду справи (а.с. 56-57); заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 74); заяву про видачу виконавчих листів (а.с. 83); заяву про видачу рішення (а.с. 84-85); заперечення проти клопотання про закриття провадження у справі (а.с. 176-182)

Факт ознайомлення адвоката Лежнєва О.І. з матеріалами цивільної справи №201/12331/21, матеріалами вказаної справи не підтверджується.

Факт участі адвоката Лежнєва О.І. у судових засіданнях в суді першої інстанції, а саме: 15.11.2022 року підтверджується протоколом судового засідання від 15.11.2022 року (а.с. 144); 17.11.2022 року підтверджується протоколом судового засідання від 17.11.2022 року (а.с. 146); 16.03.2023 року підтверджується протоколом судового засідання від 16.03.2023 року (а.с. 193); 27.03.2023 року підтверджується протоколом судового засідання від 27.03.2023 року (а.с. 196-197).

Факт участі адвоката Лежнєва О.І. у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, а саме: 12.07.2023 року підтверджується протоколом судового засідання від 12.07.2023 року (а.с. 257).

Разом з тим, слід зазначити наступне.

Згідно п.п. в п. 1 ч. 1 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: резолютивної частини із зазначенням: розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч. 1, п.п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У резолютивній частині рішення зазначаються: розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи вищевказане, а також те, що рішення суду першої інстанції залишено без змін, судові витрати, які позивач ОСОБА_8 поніс щодо надання йому адвокатом Лежнєвим О.І. правової допомоги в суді першої інстанції не підлягають стягненню в суді апеляційної інстанції, оскільки такі витрати повинні були вирішуватись в суді першої інстанції.

Разом з тим, згідно акту приймання-передачі наданих послуг правничої допомоги за Договором №1-7/23 від 10.06.2023 року між адвокатом Білецькою Л.М. та Рудницьким Е.С. (а.с. 264), у період з 10.06.2023 року по 12.07.2023 року адвокатом були надані, а клієнтом отримані і сплачені, наступні послуги професійної правничої допомоги у рамках цивільного судочинства по справі №201/12731/21: 1. Ознайомлення з матеріалами справи у суді першої інстанції (4 год.) - 2 000,00 грн; 2. Напрацювання правової позиції, консультації, складання відзиву на апеляційну скаргу (10 год.) - 6 000,00 грн; 3. Представництво в суді апеляційній інстанції (1 засідання) 2 000,00 грн. Загальна сума винагороди (гонорару) складає 10 000,00 грн.

Факт ознайомлення адвоката Білецької Л.М. з матеріалами цивільної справи №201/12731/21 підтверджується наявною в матеріалах справи заявою (а.с. 239).

Факт участі адвоката Білецької Л.М. у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, а саме: 12.07.2023 року підтверджується протоколом судового засідання від 12.07.2023 року (а.с. 257).

Також, в матеріалах справи наявний відзив на апеляційну скаргу (а.с. 229-231).

Клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, яку просить стягнути ОСОБА_2 від ОСОБА_1 до Дніпровського апеляційного суду не надходило.

Враховуючи вищевикладене, а також відсутність заперечень ОСОБА_1 на клопотання ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу, застосовуючи принципи співмірності й розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат та виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_2 та про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 березня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова